A  Fővárosi Bíróság 
mint másodfokú bíróság
41.Pf..../2010/5. szám
	A Magyar Köztársaság nevében!

A Fővárosi Bíróság mint másodfokú bíróság  az  Albrechtné dr. Fejes Ibolya ügyvéd (... szám) által képviselt   felperes neve (... szám) felperesnek

a dr. Pozderka Ügyvédi Iroda (... szám; ügyintéző: dr. Pozderka Gábor ügyvéd)   által képviselt  alperes neve(alperes címe szám)  alperes ellen kártérítés iránt a Pesti Központi  Kerületi Bíróság előtt folyamatba tett perében a 2010. évi június  hó 11.  napján  19.P.105.963/2006/50.  sorszám alatt hozott ítélet ellen  az   alperes  részéről   52., Pf/2.   sorszám alatt benyújtott fellebbezés folytán meghozta a következő

Í T É L E T E T

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel nem támadott részét nem érinti, fellebbezett rendelkezését részben megváltoztatva a marasztalás összegét 6.819.590.-(Hatmillió-nyolcszáztizenkilencezer-ötszázkilencven)forintra, a perköltséget 426.000.-(Négyszázhuszonhatezer)forintra, az alperesi illetéktérítést 163.100.-(Százhatvanháromezer-egyszáz)forintra leszállítja. 

Kötelezi az alperest, hogy – 15 nap alatt – fizessen meg a felperesnek 85.000.-(Nyolcvanötezer)forint fellebbezési részköltséget, az államnak – külön felhívásra – 163.100.-(Százhatvanháromezer-egyszáz)forint fellebbezési illetéket. 

Felperes kereseti és fellebbezési illeték megfizetésre kötelezését mellőzi.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I N D O K O L Á S

A felperes a férje által vezetett ... forgalmi rendszámú Lada Samara típusú személygépkocsi utasaként 2002. június 29-én elszenvedett közúti közlekedési balesetből eredő igényét érvényesítette az alperessel szemben. Kérte annak megállapítását, hogy a felek között 2005. február 2. napján kötött szerződés a Ptk. 200. § (2) bekezdése alapján semmis. Módosított keresetében 7.694.240.-forint tőke és járulékai megfizetésére kérte kötelezni az alperest. 

Az elsőfokú bíróság ítéletében megállapította, hogy a felek között 2005. február 2-án megkötött egyezség semmis.

Kötelezte az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 nap alatt 7.686.590.-forint tőkét, és annak 2006. június 29. napjától járó törvényes mértékű késedelmi kamatát. Kötelezte az alperest 2010. július hó 1. napjától kezdődően havonta előre esedékesen, minden hónap 10. napjáig, véghatáridő nélkül a felperes részére 73.170.-forint járadék megfizetésére. A járadékra vonatkozó rendelkezést előzetesen végrehajthatónak nyilvánította.  Kötelezte az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 480.400.-forint perköltséget, a Fővárosi Bíróság Gazdasági Hivatalának pedig 380.230.-forint perköltséget.  Az alperesi illetéktérítést 461.200.-forintban határozta meg.  Ezt meghaladóan a keresetet elutasította. 

Ítélete indokolásában felhívta a Ptk. 200. § (2) bekezdésében, 234. § (1) bekezdésében, 205. § (4) bekezdésében foglaltakat, és arra az álláspontra helyezkedett, hogy az alperes nem a megfelelő gondossággal járt el annak érdekében, hogy a felperes megismerje az elszámolást, és döntsön arról, hogy az egyezségi ajánlat számára megfelelő-e vagy sem. Így megállapította, hogy a felek között 2005. február 2-án létrejött egyezség semmis. 

Felhívta a Ptk. 345. § (1) bekezdésében, 339. § (1) bekezdésében, a 171/2000.(X.13.) Kormányrendeletben foglaltakat, és az egyes kárigények kapcsán az alábbiakat rögzítette:

Megalapozottnak tartotta a felperes figyelmességi csomag iránti igényét négy napos kórházi tartózkodása idejére napi 1.000.-forinttal számolva,  4.000.-forint összegben,  utalván az igazságügyi orvosszakértői véleményében foglaltakra is. 

A kórházi látogatás költségét – bizonyítottság hiányában – az alperes által elismert 6.000.-forint erejéig tartotta megalapozottnak.

Figyelemmel a beszerzett igazságügyi orvosszakértői véleményben foglaltakra, ápolás címén egy hónapra 10.000.-forintot, gondozásra két hónapra 5.000.- - 5.000.-forintot ítélt meg. 

Gyógyszerköltség címén 2002. június 29-től havi 1.000.-forint járadékot állapított meg az igazságügyi orvosszakértői véleményben foglaltakra figyelemmel. 2010. június 30-ig a hátralék összegét 960.000.-forintban határozta meg. 

Közlekedési többletköltség címén  három hónapra havi 2.000.-forinttal számolva – mérlegeléssel – 6.000.-forintot tartott indokoltnak. 

Háztartási kisegítőként három hónapra havi 10.000.-forintot, azt követően a közepesen nehéz és nehéz háztartási munkák  tekintetében havi 5.000.-forintot tartott megalapozott igénynek. 2010. június 30-ig a lejárt járadék összegét 495.000.-forintban határozta meg. 

Ház körüli és mezőgazdasági kisegítés címén 2002. június 30-tól 2009. december 31-ig 3.166.233.-forintot, 2010. január 1-től havi 46.365.-forint járadékigényt megalapozottnak tartott – figyelemmel a beszerzett igazságügyi mezőgazdasági szakértői véleményben foglaltakra. 

Keresetveszteség címén az alperest további 11.540.-forint megfizetésére kötelezte. 

Fokozott ereje megfeszítés címén - kiindulva a felperes által igazolt nettó béréből – a mértéket 20 %-ban meghatározva – a 2002. október 1-től, 2010. június 30-ig terjedő időre a lejárt járadék összegét 2.087.000.-forintban, míg a folyó havi járadék összegét 2010. július hó 1. napjától kezdődően 20.800.-forintban határozta meg. 

A nem vagyoni kárigény tekintetében utalt arra, hogy felperes 2002-es balesete a korábbi balesete miatt kialakult állapota miatt állapotrosszabbító hatásként jelentkezett. Felperes maradványállapota, a gerinc fokozottabb fizikai igénybevételével végezhető munka, az élet-és szabadidős tevékenységek ellátásában jelent közepes fokú korlátozottságot. Felperes munkaképességcsökkenése 30 %. Utalt arra, hogy állapota a mindennapi tevékenységében, munkavégzésében állandó nehezítettséget jelent, amit – figyelemmel korábbi rendkívül tevékeny életmódjára – nehezen visel. Erre tekintettel a nem vagyoni kártérítés összegét 1.500.000.-forintban határozta meg. 

Az ítélet ellen az alperes élt fellebbezéssel, melyben elsődlegesen annak  megváltoztatásával a kereset elutasítását kérte, másodlagosan annak hatályon kívül helyezését, és az elsőfokú bíróság újabb eljárásra és újabb határozat hozatalára utasítását indítványozta.

Meglátása szerint az elsőfokú bíróság megalapozatlanul, iratellenesen és jogszabálysértően állapította meg, hogy a felek között létrejött egyezség semmis. Meglátása szerint nem sértette a  Ptk. 205. § (4) bekezdése szerinti együttműködési kötelezettségét, de ha ez megállapítható is lenne, az sem eredményezné a megállapodás semmisségét,  legfeljebb adott esetben és egyéb feltételek fennállta esetén esetlegesen a szerződés, tévedés, megtévesztés miatti megtámadhatóságára vezethetne. Egyik félnek sincs olyan kötelezettsége, hogy a másik felet a jogszabályban  foglaltakról, vagy arról tájékoztassa, hogy jogi képviselővel is eljárhat. A kárigény összeállítása nem az alperes feladata, hanem a károsult joga és lehetősége. Alperesnek a lehetséges kárigényekről sem kellett a felperest tájékoztatnia, mivel a kárigénynek nem feltételezéseken, hanem tényeken kell alapulnia, amely tényeket a károsulton kívül senki sem ismerhet jobban. A felperesnek tehát pontosan tudnia kellett, hogy milyen károkat, és milyen összegben szenvedett el, így a megfelelő információk birtokában dönthetett arról, hogy az alperes által felajánlott egyezséget elfogadja-e vagy sem. Kiemelte, hogy a kártérítési ügyekben kötött egyezségeknek éppen az  az egyik lényege, hogy a felek nem számolnak el tételesen az egyes kárigényekről, hanem egyösszegű megállapodást kötnek. 

Pf/2. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés kiegészítésében eltúlzottnak tartotta az egyes kártételek összegszerűségét is, mivel meglátása szerint a perbéli balesetből eredően felperes munkaképesség csökkenése 5 %, figyelemmel arra, hogy a korábbi balesete a perbélinél  jóval súlyosabb volt. 

A figyelmességi csomag kapcsán utalt arra, miszerint felperes két napot töltött kórházban, s a balesettől függetlenül is táplálkozott volna, így követelése megalapozatlan, és az sem egyértelmű, hogy ki vitte a felperesnek a figyelmességi csomagot.

Otthoni ápolás, gondozás címén 3  hónapra 8.000.-forintot, tehát a  jogalap tagadása mellett 24.000.-forintot tartott elfogadhatónak. 

Gyógyszerköltség címén – figyelemmel a felperes már meglévő betegségére is -  bizonylatolás nélkül legfeljebb 300.-forint/hó összegszerűséget tartott elfogadhatónak, azzal, hogy gyógyszerköltség is csak időszakosan indokolt. Hivatkozott arra, miszerint felperesnek nyilatkoznia kellett volna arról, hogy részesül-e közgyógyellátásban. Utalt arra, hogy az e jogcímen megítélt 960.000.-forintot teljes mértékben támadja, tekintettel arra, hogy az elsőfokú bíróság havi 1.000.-forint járadékot állapított meg, így a lejárt járadék összege legfeljebb 96.000.-forint lehetne.

A háztartási, ház körüli munka vonatkozásában a táppénzen töltött időszakra havi 1.500.-forint, összesen 4.500.-forint minősül megítélése szerint elfogadhatónak a jogalap vitatása mellett.

A ház körüli és mezőgazdasági kisegítés címén előterjesztett igényt teljes egészében vitatta. Utalt arra, hogy az orvosszakértői vélemény szerint a felperes a nehéz mezőgazdasági és ház körüli munkák elvégzésére alkalmatlan. Megítélése szerint nem bizonyított azonban, hogy ezen munkákat a baleset előtt is a felperes végezte volna. 

A fokozott ereje megfeszítés címén előterjesztett igényt teljes mértékben megalapozatlannak tartotta, figyelemmel felperes korábbi balesetből eredő  sérüléseire, és sorsszerű kórképeire, valamint életkorára. Meglátása szerint a felperes által a fokozott erőkifejtésnél felsorolt érvek ellentmondásosak (2002. október 1-től dolgozik ismét - „naponta több kamion (40) árú érkezik, annak átvétele, és elpakolása …). Álláspontja szerint, ha ezt a tevékenységet tudja a felperes végezni, akkor érthetetlen, miért nem tudja a házimunkát elvégezni. 

A nem vagyoni kártérítés vonatkozásában a 2002. évi ár-és értékviszonyok figyelembevétele mellett 450.000.-forintot tartott elfogadhatónak, utalt arra, hogy ezen összeg az egyezség keretében már kifizetésre került. 

Fentiekre figyelemmel harmadlagosan, a jogalap tagadása mellett a marasztalás összegét 52.040.-forintra kérte leszállítani. 

A felperes fellebbezési ellenkérelmében az elsőfokú ítélet helybenhagyását kérte. Ennek indokaként hivatkozott a 2005. február 2-án kötött szerződés semmis voltára, felhívván a Ptk. 240. § (3) bekezdésében foglaltakat, és utalván arra, hogy a perbéli esetben kölcsönös engedmény nem valósult meg, mert a felperes nem volt tisztában avval, hogy a balesetével összefüggésben milyen címen, mennyi kártérítésre tarthat igényt, az alperes alku nélkül elfogadta a felperes által kért összeget. Az adott esetben olyan helyzetben kötött a felperes megállapodást, amelyben a kár nagysága nem is volt vitás. Ezért a szerződés a Ptk. 200. § (1) bekezdése alapján tartalmában, és formájában is szabadon kötött megállapodásnak egyezségnek nem minősül, ezért az érvénytelen. 

Utalt a megállapodás 8. pontjában, és a Ptk. 236. § (4) bekezdésében foglaltakra, a Ptk. 200. § (2) bekezdésére, 234. § (1) bekezdésére. Hivatkozott a Ptk. 4. § (1) bekezdésében, 205. § (4) bekezdésében foglaltakra. 

Utalt arra, hogy a fenti jogszabályokból eredő kötelezettségek teljesítése során az alperesnek nagyobb gondot kellett volna fordítania arra, hogy a felperes megismerje az elszámolásokat, és ennek ismeretében döntsön arról, hogy az egyezségi ajánlat számára is megfelelő-e. 

A szakvéleményekre figyelemmel is megállapítható, hogy a keletkezett kár nagysága, és a szerződésben alperes által fizetett összeg között feltűnő értékaránytalanság áll fenn az alperessel megkötött szerződés 7. pontjában rögzítettek nem teljesülnek.

A munkaképesség tekintetében a perben kirendelt független igazságügyi orvosszakértői vélemény megállapította, hogy a 2002. júniusában elszenvedett közlekedési baleset során a XI. hátcsigolya kompressziós törése következett be, és megállapította, hogy önmagában ez a törés 30 %-os munkaképesség csökkenést jelent. A szakértő utalt rá, hogy korábbi sérüléseiből, betegségeiből eredően magasabb felperes munkaképesség csökkenése,  de ezeket a 30 % megállapításánál nyilvánvalóan nem vette figyelembe.

Az egyes vitás kártételek kapcsán az alábbiakra mutatott rá:

A figyelmességi csomag kapcsán hivatkozott arra, hogy kórházi tartózkodása ideje alatt férje, szülei, és testvére rostos üdítőket, joghurtokat, gyümölcsöket, tejtermékeket hoztak be részére. Utalt a magyar kórházakban biztosított étkezés alacsony színvonalára, mely megítélése szerint köztudomású. 

Az otthoni ápolás, gondozás kapcsán utalt arra, hogy az önmagával tehetetlen beteg ellátása, ápolása többletmunkát jelent. Ha ezt a  munkát családtag végzi, és ezért a károsulttól közvetlen díjazást nem követel, ezzel legfeljebb a károsulttal szemben fennálló, a családi kapcsolaton alapuló kötelezettségének kíván eleget tenni, de semmiképpen sem a károkozót kívánja mentesíteni a kártérítési kötelezettség alól.

Rámutatott, miszerint az orvosszakértői vélemény szerint a balesetből eredően ápoló igénybevételére a kórházi tartózkodását követően mintegy egy hónap időtartamban szorult, azt követően pedig a betegséggel okozati összefüggésben fennálló táppénzes betegállomány időtartamára gondozó igénybevétele szakértőileg indokolt volt. Meglátása szerint az elsőfokú bíróság az érintett időszakban irányadó ár-és értékviszonyokra figyelemmel határozta meg az összegszerűséget. 

A gyógyszer -, gyógyászati segédeszköz költsége vonatkozásában megítélése szerint az elsőfokú bíróság Pp. 206. § (3) bekezdése szerinti mérlegelése okszerű volt. Kiemelte, hogy már az elsőfokú eljárásban előadta, hogy közgyógyellátásban nem részesült. Nem tette vitássá, hogy az elsőfokú bíróság ítéletében a 960.000.-forint, a 96.000.-forint helyett elírás. 

A háztartási kisegítés vonatkozásában utalt arra, hogy a tanúk nyilatkoztak arra vonatkozóan, miszerint a baleset előtt minden háztartási munkát ellátott. Utalt a szakvéleményben foglaltakra. Megítélése szerint e tekintetben is az elsőfokú bíróság Pp. 206. § (3) bekezdése szerinti mérlegelése helyénvaló volt. 

A ház körüli és mezőgazdasági kisegítés iránti igény tekintetében hangsúlyozta, miszerint a tanúvallomások alátámasztják, hogy a baleset előtt is végzett mezőgazdasági jellegű munkákat. A kirendelt kertészeti és mezőgazdasági szakértő szakvéleményében részletesen leírta az ingatlanok, állatok állapotát, rögzítette az elvégzendő munkát, valamint a felperes által végzett munkák ellenértékét.
A fokozott ereje megfeszítés iránt igény vonatkozásában utalt az igazságügyi orvosszakértői vélemény azon megállapítására, miszerint a felperesi munkakör ellátása számára mintegy 20 %-os többlet erőfeszítést igényel a hozzá hasonló korú és gyakorlati jártasságú munkavállalókkal összevetve.

A nem vagyoni kárigény tekintetében utalt az igazságügyi orvosszakértői véleményben foglaltakra. Álláspontja az volt, hogy az elsőfokú bíróság e körben az összegszerűséget helytállóan állapította meg, az semmiképpen sem tekinthető eltúlzottnak.

A fellebbezés az alábbiak szerint csekély mértékben megalapozott. 

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 253. § (3) bekezdés korlátozó rendelkezése folytán fellebbezéshez kötötten bírálta felül. 

A felek között a kereset jogalapja, az alperesi biztosított Ptk. 345. § (1) bekezdésén alapuló kártérítési felelőssége nem volt vitás, s erre tekintettel az alperes helytállási kötelezettsége sem az elsőfokú bíróság által helyesen felhívott kormányrendelet alapján. Erre tekintettel a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletéből a Ptk. 339. § (1) bekezdésének felhívását mellőzi.  

Alperes elsődleges, másodlagos és harmadlagos fellebbezési petítumot terjesztett elő. A másodfokú bíróság megítélése szerint alperes másodlagos fellebbezési petítuma, mely az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezésre, és az elsőfokú bíróság újabb eljárásra és újabb határozat hozatalára utasítására irányul, a Pp. keretei között nem értelmezhető, tekintettel, arra, hogy az alperes az eljárási szabályok súlyos megsértésére nem hivatkozott, s ugyanakkor fenntartott bizonyítási indítványa sem volt, így sem a Pp. 252. § (2) bekezdésének, sem (3) bekezdésének alkalmazhatósága fel sem merülhet. Mindezek okán a másodfokú bíróság alperes elsődleges és harmadlagos  petítumát bírálta el érdemben.

Az elsődleges fellebbezési petítum vonatkozásában alperes nem hívta fel, de  a Pp. 221. § (1) bekezdés sérelmére hivatkozott, vagyis arra, hogy az elsőfokú bíróság nem indokolta kellő mértékben ítéletében, hogy a felek között létrejött egyezséget miért tartotta semmisnek. Az valóban megállapítható, hogy a fenti jogszabályi kötelezettségének teljes mértékben az elsőfokú bíróság nem tett eleget, ezen hiányosság azonban a másodfokú eljárásban orvosolható. A fentieken túl  az alperes iratellenességre is hivatkozott, azt azonban nem jelölte meg, hogy ez megítélése szerint miben érhető tetten. 

Nem volt vitatott, hogy az alperesi biztosított károkozó magatartása folytán létrejött kárkötelembe a károkozó helyébe lépett a kötelező felelősségbiztosítási szerződés alapján az alperes, mint szakvállalat. Az sem vitás, hogy a károsult és a károkozó, illetőleg biztosítója egyezségben rendezhetik a  károsult kárigényét. Ugyanakkor a   felperes az elsőfokú eljárás során és fellebbezési ellenkérelmében is helytállóan fejtette ki a Ptk. 198. § (3) bekezdésének 240. § (3) bekezdésének 200. §- nak, 234. § (1) bekezdésének,  4. § (1) bekezdésének, és 205. § (4) bekezdésének felhívásával, hogy amikor az alperesi szakvállalat egy személyesen eljáró, laikus károsulttal kíván egyezséget kötni. őt olyan helyzetbe kell hoznia, hogy jogait teljesen körűen megismerhesse.  Alperes ismeri a balesetet, és az ennek folytán bekövetkező károsodásra vonatkozó tényeket, így ennek alapján - figyelemmel a reparáció elvére - tájékoztatnia kell a károsultat arról, hogy milyen vagyoni és milyen nem vagyoni kárigényt terjeszthet elő. Ennek hiányában a felperes de facto és de iure is alkalmatlan volt az egyezség megkötésére, hiszen nem egyenrangú felek tárgyalásáról volt szó.  Ezt jelzi az egyezségben meghatározott kártérítési összeg, s az elsőfokú ítélettel megítélt kártérítési összeg nagyságrendi különbsége is. Felperes tehát megalapozottan hivatkozott a szerződés Ptk. 200. § (2) bekezdése szerinti semmisségére, s az elsőfokú bíróság a peradatokat a Pp. 206. § (1) bekezdése alapján okszerűen értékelve az egyezség tekintetében helyénvaló döntést hozott.

Az egyes fellebbezéssel vitatott kártételek vonatkozásában az alábbiakra mutat rá a másodfokú bíróság:

A figyelmességi csomag kapcsán a peradatok alapján megállapítható, hogy felperes valóban két napot tartózkodott kórházban, így a másodfokú bíróság a figyelmességi csomag iránti igényt 2.000.-forintban tartotta megalapozottnak.

Az otthoni ápolás, gondozás tekintetében a beszerzett igazságügyi orvosszakértői vélemény alapján ezen igény jogalapja nem vitás, az elsőfokú bíróság az összegszerűséget a Pp. 206. § (3) bekezdés szerinti mérlegeléssel helytállóan állapította meg. 

A gyógyszer -, gyógyászati segédeszköz költsége iránti igény vonatkozásában a másodfokú bíróság megítélése szerint az igény jogalapját a beszerzett igazságügyi orvosszakértői vélemény alátámasztja, míg összegszerűsége havi 1.000.-forintban helytálló mérlegelésre utal. Ugyanakkor helyesen utalt arra az alperes, s ezt felperes sem tette vitássá, hogy 96 hónapra az elsőfokú bíróság 96.000.-forint helyett 960.000.-forintot ítélt meg, nyilvánvaló elírás folytán. Ennek okán, ezen tétel kapcsán 864.000.-forinttal szállította le a másodfokú bíróság a marasztalás összegét. 

A háztartási kisegítő iránti igény jogalapja, felperes e tekintetben fennálló rászorultsága a beszerzett igazságügyi orvosszakértői vélemény alapján az első három hónapban minden munka tekintetében, majd a közepes és a nehéz háztartási munkák tekintetében megalapozott. A másodfokú bíróság megítélése szerint e körben a Pp. 206. § (3) bekezdése szerint az elsőfokú bíróság a járadék összegét, utalással a Ptk. 355. § (3) bekezdésében foglaltakra, helyesen állapította meg. Alperesi fellebbezés kapcsán helytállóan hivatkozott arra a felperes fellebbezési ellenkérelmében, hogy a meghallgatott tanúk egybehangzóan alátámasztották felperes azon személyes előadását, hogy a balesetet megelőzően a járadék igénnyel érintett munkálatokat a felperes elvégezte. A ház körüli, mezgazdasági kisegítő iránti igény vonatkozásában, az igazságügyi orvosszakértői vélemény alátámasztja az  igény jogalapját, míg az aggálytalannak minősített mezőgazdasági szakértői vélemény annak összegszerűségét. 

Az erőmegfeszítés járadék iránti igény vonatkozásában a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a Ptk. 356. § (3) bekezdésének felhívásával egészíti ki. A felperes csatolta munkaköri leírását, munkakörével kapcsolatos teendőiről személyes meghallgatása során részletes előadást tett. Ezt a meghallgatott munkatárs tanú vallomása alátámasztotta. A perben eljárt igazságügyi orvosszakértő megállapította, hogy a felperes 20 %-ban  ereje megfeszítésével képes ellátni azon munkakörét, amelyet a balesetet megelőzően is ellátott. A peradatok alapján megállapítható, hogy felperes munkaköréből eredően részben irodai, adminisztratív feladatokat lát el, részben viszont fizikai munkát.  A szakértő, s ez alapján az elsőfokú bíróság ennek megfelelően határozta meg az erőmegfeszítés mértékét. 
A nem vagyoni kárigény  vonatkozásában a  másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét kiegészíti a 34/1992.(VI.1.) AB határozat indokolásában foglaltak felhívásával.  Az 1949-es születésű felperes nem vitásan a perbéli balesetből eredően 30 %-os munkaképesség csökkenést szenvedett el. A balesetből eredően hátrányként rögzíthető közepes fokú mozgáskorlátozottsága, amely mind a szabadidős tevékenységeiben, mind  a mindennapi életvitelében akadályozza őt. Az elsőfokú bíróság helytállóan utalt a felperes baleset előtti igen aktív, alapvetően fizikai munkával együtt járó életvitelére, s mindezeket alapul véve a Pp. 206. § (3) bekezdése alapján a káreseménykori ár-és értékviszonyok figyelembevételével megfelelően határozta meg azt az összegszerűséget amely a felperes által elszenvedett személyiségi jogsérelem kompenzálására alkalmas.

A fentiek okán a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján helybenhagyta, és a Pp. 81. § (1) bekezdése, valamint a 32/2003.(VIII.22.) IM. rendelet alapján kötelezte az alperest a felperesnek járó fellebbezési költség megfizetésére.  Tekintettel arra, hogy az eljárás tárgyi költségfeljegyzési jog hatálya alá esik, a 6/1986.(VI.26.) IM. rendelet 3. § (1) bekezdés h) pontjára figyelemmel a 13. § (2) bekezdése alapján kötelezte az alperest az államnak járó fellebbezési illeték megfizetésére. Az 1990. évi XCIII. tv. (Itv.) 62. § (2) bekezdése alapján mellőzte a felperes kötelezését a kereseti és fellebbezési illeték megfizetésére. A másodfokú bíróság a Pp. 253. § (3) bekezdése alapján hivatalból észlelte, hogy az elsőfokú bíróság a pertárgy értéket nem a Pp. 24. § (2) bekezdés a) pontjának figyelembevétele mellett állapította meg. A pertárgyérték helyesen 2.719.117.-forint, s a másodfokú bíróság ehhez igazodóan mérsékelte az alperesi illetéktérítés összegét.

Budapest, 2011. április 26.
	
. Somfai János s.k.
a tanács elnöke
dr. Fodor Judit s.k.						   	 dr. Béres Balázs s.k.
       előadó bíró									  bíró     

A kiadmány hiteléül: