A FŐVÁROSI BÍRÓSÁG 
mint másodfokú bíróság
55.Mf....2010/5.

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN !

A Fővárosi Bíróság mint másodfokú bíróság
a dr. Kállai László ügyvéd (....) által képviselt
felperes neve(felperes címe) felperesnek
a dr. Maklári Iván Ügyvédi Iroda (...., ügyintéző: dr. Maklári Iván ügyvéd) által képviselt
I.rendű alperes neve (....) I. rendű és
 II.rendű alperes neve (....) mint a Bt. beltagja II. rendű alperes ellen
rendkívüli felmondás és elmaradt juttatások megfizetése iránt indult perében a Fővárosi Munkaügyi Bíróság 22.M.5468/2006/68. számú közbenső-részítélete ellen a felperes 72-es sorszámú, az alperes 71-es sorszámú fellebbezése folytán meghozta a következő

R É S Z Í T É L E T E T 

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság 70-es számú végzéssel kijavított közbenső-részítéletét a fellebbezett részében részben megváltoztatja, a túlóradíj összegét 1.323.912 (egymillió-háromszázhuszonháromezer-kilencszáztizenkettő) forintra felemeli, az ezen összeg utáni kamat kezdő időpontját 2005. március 1. napjára módosítja, a szabadságmegváltás összegét 296.531 (kettőszáz-kilencvenhatezer-ötszázharmincegy) forintra leszállítja, egyebekben az elsőfokú bíróság közbenső-részítéletét helybenhagyja.
A felperes keresetfelemelése folytán kötelezi az I. r. alperest, hogy a felperes részére 15 napon belül fizessen meg elmaradt munkabér-különbözet címén további 515.625 (ötszáztizenötezer-hatszázhuszonöt) forintot és ennek 2010. november 1-től járó törvényes kamatát.
Az ezt meghaladó felperesi keresetfelemelést elutasítja.
Kötelezi az I. r. alperest, hogy a Magyar Állam javára, külön felhívásra fizessen meg 32.113 (harminckettőezer-száztizenhárom) forint le nem rótt fellebbezési illetéket, míg a felperes részére 15 napon belül 30.000 (harmincezer) forint másodfokú perköltséget.
A részítélet ellen nincs helye fellebbezésnek.

I N D O K O L Á S

Az elsőfokú bíróság a közbenső-részítéletében megállapította, hogy az I. r. alperes a 2006. szeptember 25-én kelt rendkívüli felmondásával jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, amely az ítélet jogerőre emelkedése napján szűnik meg.
Kötelezte az I. r. alperest elmaradt túlóradíj címén 1.323.909 forint és ennek 2007. január 1-től járó törvényes kamata, betegszabadság címén 13.473 forint és ennek 2006. július 1. napjától kezdődő törvényes kamata, szabadságmegváltás címén 313.456 forint és ennek 2006. szeptember 25-től járó törvényes kamata, felmentési időre járó átlagkereset címén 46.621 forint, 2 havi végkielégítésként 89.204 forint, 5 havi átlagkeresetnek megfelelő átalány kártérítés címén  223.010 forint megfizetésére.
A betegszabadság, szabadságmegváltás, felmentési időre járó átlagkereset, végkielégítés, átalánytérítés tekintetében a felperes keresetét az ítéleti rendelkezést meghaladóan elutasította.
Kötelezte az alperest elmaradt munkabér különbözet címén 1.300.057 forint és ennek 2008. július 1. napjától járó törvényes kamata megfizetésére. A felperes elmaradt táppénzből eredő kártérítési és nem vagyoni kártérítési kereseti kérelmeit elutasította. Kötelezte az I. r. alperest 60.000 forint perköltség, valamint 32.113 forint eljárási illeték megfizetésére.
Rögzítette továbbá, hogy amennyiben az I. r. alperessel szemben a végrehajtás eredményre nem vezet, minden további intézkedés nélkül az ítélet a II. r. alperessel szemben közvetlenül végrehajtható.
Indokolásából kitűnően a felperes 1999. október 1-től állt határozatlan idejű munkaviszonyban az alperesi munkáltatóval, eladói munkakörben, a havi bruttó alapbér 22.500 volt. A munkaszerződés szerint a havi munkaidő legfeljebb 168 óra, a felmondási idő a szerződés időtartamától függ, de minimum 30 nap. A becsatolt iratok szerint a munkaszerződés 2003. január 2-val módosításra került, e szerint a felperes munkaideje napi 6 óra, heti 30 óra. A felperesi előadás szerint ezen munkaszerződés-módosítást nem írta alá, az eredeti példány nem került becsatolásra, a fénymásolt példány a munkaügyi felügyelőség ellenőrzési iratanyagában volt fellelhető.
Peradat, hogy a felperes 2006. június 12-től munkaképtelen állapotba került, 15 napig volt betegszabadságon, majd ezt követően táppénzes állományban, amely 2006. augusztus 27-ig tartott. A felperes előadta, hogy a betegállományáról értesítette az alperesi munkáltatót, azonban miután a betegszabadság idejére vonatkozó elszámolást az alperes nem teljesítette, a 2006. július 10. napjától kezdődő táppénzes papírjait közvetlenül az egészségbiztosítási pénztárnak küldte meg azzal, hogy a táppénzes papírokról készült fénymásolatot kézbesítette az alperesi munkáltatónak. Még a betegállomány leteltét megelőzően a felperes az alperesi munkáltatóval, a II. r. alperessel szóban abban állapodott meg, hogy a táppénzes állomány leteltét követően igénybe veszi a még ki nem adott szabadságát, azzal, hogy azt követően köteles munkára jelentkezni, ennek dátuma 2006. szeptember 25-vel lett meghatározva.
Az alperes álláspontja szerint a felperes nem bocsájtotta  rendelkezésére a betegségével kapcsolatos iratokat, a felperes 2006. július 10. napjától kezdődő táppénzes állományáról az egészségbiztosítási szerv értesítéséből szerzett tudomást, továbbá nem engedélyezte a felperesnek a szabadság kivételét.
A felperes jogi képviselője 2006. szeptember 12-én levelet intézett az alperesi munkáltató vezetőjéhez, amelyben egyrészt felszólította arra, hogy a felperesnek járó juttatásokat és járandóságokat teljesítse, felhívta  a figyelmét, hogy a szakképzett dolgozókat érintően a legkisebb munkabérre vonatkozó jogszabály hatályba lépett,  ennek megfelelően kérte a munkaszerződés módosítását, illetőleg felhívta a figyelmet arra is, hogy a felperes a rendes szabadságát tölti. Ez a levél tértivevénnyel kézbesítésre került az alperesi munkáltató részére, az átvétel dátuma 2006. szeptember 29-e.
Az alperesi munkáltató 2006. szeptember 13-án felszólította felperest arra, hogy mivel 2006. július 10-e óta nem tud semmit róla, 3 napon belül jelentkezzen a munkahelyén. Ezen irat is tértivevénnyel kerül feladásra, a felperes azt 2006. szeptember 14-én átvette. A felperes előadása szerint a levél kézhezvételét követően a II. r. alperessel kapcsolatba lépni nem tudott, az irodát zárva találta, a telefonszámát nem ismerte, Tanú1 üzletvezető pedig semmiféle közvetítést nem vállalt közte és az alperesi munkáltató között. 
Az alperesi munkáltató 2006. szeptember 25-én kelt intézkedésével a felperes munkaviszonyát rendkívüli felmondással megszüntette. A felmondás indokolása tartalmazta azt, hogy a felperes a távolmaradását jogszerűen a munkáltató felé nem igazolta, az OEP-től kapott tájékoztatás alapján szerzett arról tudomást, hogy a felperes nem keresőképtelen 2006. augusztus 28-tól, a felperesnek a munkahelyén, illetve a munkáltatójánál jelentkeznie kellett volna a betegállomány lejártát követően, a felperese arra a felszólításra, hogy jelenjen meg a munkáltatójánál nem reagált, utalt továbbá a munkáltatóval és a munkatársaival szemben tanúsított magatartására jogalap nélküli feljelentgetésekre hivatkozással. Az intézkedést az Mt.96. § (1) bekezdés a.) és b.) pontjaira alapította, amely jogorvoslati kioktatást nem tartalmazott, azt a felperes 2006. szeptember 27-én vette át.
A felperes a keresetében kérte annak megállapítását, hogy az alperes jogellenesen szüntette meg rendkívüli felmondással a jogviszonyát. Nem kérte az eredeti munkakörbe történő visszahelyezését, igényt tartott a felmentési időre járó átlagkeresetre, végkielégítésre, átalány kártérítésre, továbbá nem vagyoni kártérítés megfizetésére, valamint előterjesztette 2006. szeptember 25-től kezdődően az elmaradt munkabér különbözet iránti igényét is. A felperes 3 évre visszamenőleg kérte elmaradt munkabér, illetve pótlékok megfizetésére az alperes kötelezését, azzal, hogy a 2003. január 2-án kelt munkaszerződés módosítást nem írta alá, a munkaideje nem napi 6 óra volt. Nyilatkozott arról, hogy párhuzamosan dolgozott az alperesi munkáltatóhoz tartozó borozóban, illetve játékteremben, ennek figyelembe vételével, illetve a nyitvatartási időt és az alperesi alkalmazottak számát megjelölve kérte az elmaradt juttatása és járandósága megfizetését. Kérte továbbá a betegszabadság megfizetésére az alperes kötelezését, valamint szabadságmegváltás, illetve táppénz nem megfelelő módon történő elszámolása miatti kárigényét is előterjesztette. 
Az elsőfokú bíróság a lefolytatott bizonyítás eredményeként a felperes keresetét túlnyomórészt megalapozottnak találta.
A munkaszerződés módosítás tekintetében ítéleti bizonyossággal azt nem tudta megállapítani, hogy a felek között az létrejött 2003. január 2-val, miután az eredeti munkaszerződést egyik fél sem tudta rendelkezésre bocsájtani, a felperes pedig határozottan állította, hogy munkaszerződés módosítást nem írt alá. Ugyanakkor értékelte, hogy a felperes a becsatolt jelenléti ívek és a bérelszámoló lapok szerint elfogadta azt, ahogy napi 6 órában van papíron foglalkoztatva és ekként kerül sor részére a munkabér kifizetésére is.
Azt ítéleti bizonyossággal szintén nem lehetett megállapítani, hogy a perbeli időszakban, vagyis 2003. november 15-től kezdődően a borozóban és a játékteremben hány munkavállaló foglalkoztatására került sor, az alperes e vonatkozásban adatot nem szolgáltatott. Az sem volt egyértelműen, ítéleti bizonyossággal megállapítható, hogy ezen munkavállalók milyen munkaidő beosztás mellett végezték a munkájukat. A munkaügyi felügyelőség ellenőrzési iratanyagából kitűnően a rendelkezésre álló munkaszerződések szerint a munkavállalókkal a munkáltató minimálbérben állapodott meg, illetve a munkaszerződések módosítására felperesével azonos módon, vagyis napi 6 órás foglalkoztatás mellett került sor. A felperes és a tanúk előadása szerint a perbeli időszakban 3, illetve 4 munkavállalót alkalmazott az alperes, változó munkaidő beosztás mellett. 
Az elsőfokú bíróság arra a meggyőződésre jutott, hogy a borozó, illetve a játékterem nyitvatartási idejére és a munkavállalók számára tekintettel nem oldható meg a feladat ellátása napi 6 órás foglalkoztatás mellett. Annak megállapítása érdekében, hogy a perbeli időszakban hány órát dolgozott a felperes, illetve hány munkaóra ellentételezésére került sor a minimálbér időarányos összegével és ennek következményeként hány óra keletkezett amely ellentételezésre nem került, szakértői bizonyítást folytatott le. Tekintettel arra, hogy az alperes adatokat nem szolgáltatott az igazságügyi könyvszakértő a véleményét a felperes és a tanúk által közölt és a perben már rendelkezésre álló adatok alapján készítette el. Az elsőfokú bíróság az így csatolt igazságügyi könyvszakértői véleményt elfogadta, a napi 6 órás foglalkoztatáson túlmenő és munkabérrel nem ellentételezett munkaórák számát tekintette irányadónak, amely túlmunkaként jelentkezett a felperes esetében. Elfogadta a szakvélemény számítását is, azzal, hogy az alperes középidőtől kezdődően köteles a kamatok megfizetésére. Ezen ítéleti rendelkezését az Mt.117. § (1) bekezdés a.) pontjára, 117/B. § (1) és (2) bekezdésére, a 126. § (1) bekezdésére, a 147. § (1) és (2) bekezdésére alapította.
Peradatként rögzítésre került, hogy az alperes a felperes részére a betegszabadságot nem fizette ki. Az elsőfokú bíróság maradéktalanul elfogadta az igazságügyi könyvszakértői vélemény megállapítását és az alperest az Mt.137. §-ára alapítottan marasztalta. A 13.473 forintot meghaladó felperesi igényt elutasította, azzal, hogy nem terjesztett elő olyan számítási módot, amely érdembe megcáfolta volna a szakvéleményben foglaltakat.
Megállapította, hogy az alperes a perbeli időszakra nézve nem csatolt szabadság kivételét igazoló okiratot, e vonatkozásban is aggálymentesen elfogadta a szakvéleményben foglaltakat és kötelezte az alperest a szabadság megváltás címén kifizetésre, az utolsó munkában töltött naptól kezdődően a törvényes kamatokra.
A rendkívüli felmondást illetően bizonyítottnak találta, hogy  felperes a keresőképtelenségéről, illetve ezt követően a táppénzes állományáról értesítette a munkáltatót, amelyet az alperes által 29/A/1. alatt csatolt irat tanúsít, továbbá hivatkozott arra, hogy az alperesnél semmilyen okirat nem állt rendelkezésre, hogy a szabadság kiadásáról, hogyan és miként gondoskodott. Értékelte a felperes 2006. szeptember hónapra kiadott elszámolását is a szabadságnapok tekintetében. Megállapította, hogy az alperes nem bizonyította a perben azt sem, hogy a felperes igazolatlanul volt távol, ennek megfelelően a rendkívüli felmondás ezen indokai nem állják meg a helyüket. Nem fogadta el a rendkívüli felmondás azon indokát sem, hogy a felperes a munkáltatójával és a munkatársaival szemben jogalap nélküli feljelentgetésekben megnyilvánuló magatartást tanúsított volna. Ezt az alperes sem okirattal, sem más módon bizonyítani nem tudta. Azt nem tekintette jogalap nélküli feljelentésnek, hogy a felperes az egészségbiztosítási pénztárhoz fordult annak tisztázása érdekében, hogy a biztosítási jogviszonya mikortól állt fenn, milyen bér után került kifizetésre az egészségbiztosítási járulék és mely időponttól kezdődően. Más feljelentgetést, illetve más olyan munkavállalói magatartást, amely elfogadhatatlan lenne az alperes a perben nem tudott bizonyítani.
Megállapította, hogy az alperes jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, amely az Mt.100. § (5) bekezdése alapján a közbenső-részítélet jogerőre emelkedése napján szűnik meg. A jogellenességhez fűződő jogkövetkezményeket illetően az Mt.100. § (7) bekezdését alkalmazta, azzal, hogy az Mt.152. §-a alapján a felperes utolsó négy naptári negyedévben kifizetett munkabéreit figyelembe véve az átlagkeresetet bruttó 44.602 forintban állapította meg. Ezen összeg alapul vételével az Mt.92. § (1) bekezdés b.), valamint az Mt.95. § (4) bekezdés b.) pontja alapján marasztalta az alperest, a meghaladó felperesi igényt elutasította.
Az Mt.100. (4) bekezdése alapján öt havi átlagkeresetben határozta meg az átalány kártérítést, figyelembe véve a jogsértés súlyát, a munkáltató magatartását, illetve azokat a körülményeket, amelyek a rendkívüli felmondás során figyelembe vehetők voltak.
Az Mt.100. § (6) bekezdése alapján előterjesztett elmaradt munkabér-különbözeti igény tekintetében elfogadta a felperes pontosított kereseti kérelmét 6 órás foglalkoztatás alapulvételével, levonva abból a máshonnan megtérült jövedelmeket is. 
A felperes táppénz nem megfelelő módon történ elszámolására, valamint a nem vagyoni kártérítésre irányuló kereseti kérelmét elutasította.
Kitért arra, hogy közbenső-részítéletet azért hozott, mert a szakértői véleménnyel kapcsolatban a díjmegállapító végzést az alperes megfellebbezte, így a szakvélemény díjának összegéről és viseléséről a fellebbezés elbírálásának hiányában rendelkezni nem tudott.
A perköltséget a Pp.24. § (2) bekezdés b.) pontja alapján az egy évi átlagkereset mint pertárgyérték alapul vételével határozta meg, azzal, hogy annak összegét felemelte alkalmazva a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (6) bekezdésének második fordulatát.
A II. r. alperes vonatkozásában a végrehajtás eredménytelensége miatt a rendelkezést a 2006. évi IV. törvény 108. § (1) bekezdése alapján hozta meg.
Az ítélet ellen mindkét peres fél fellebbezéssel élt.
A felperes elsődleges fellebbezési kérelme az ítélet megváltoztatására irányult akként, hogy a foglalkoztatására napi 8 órás munkaidőben került sor. Fenntartotta azt az elsőfokú eljárás során is hangoztatott álláspontját, miszerint a 2003. január 2-án kelt munkaszerződés módosítása a részéről aláírásra nem került, ez okból 6 órás részfoglalkozásúvá történt alkalmazása tekintetében sem jöhetett létre megállapodás. Utalt arra, hogy a munkaügyi ellenőrzés során eljárt munkaügyi felügyelő sem látta  a munkaszerződés módosítás eredeti példányát, amelyet a 2007. november 22-én kelt általa aláírt „igazolás” is alátámaszt. (14-es számú irat melléklete) Hivatkozott továbbá arra is, hogy az alperesnél a munkaügyi ellenőrzés során 2006. évben is számos hiányosságot tártak fel. Mindezekből pedig az a következtetés adódhat, hogy az eredeti munkaszerződés  maradt érvényben, a napi 8 órás munkaidő, havi 168 óra munkaidő keretben. Ennek alapulvételével kérte az alperes kötelezését elmaradt munkabér, elmaradt munkabér különbözet, túlóradíj, betegszabadság, elmaradt táppénzből eredő kártérítés, szabadságmegváltás, felmentési időre járó átlagkereset, végkielégítés, 10 havi átalány kártérítés megfizetésére kötelezését a kimunkált összegszerűségben.
Hat órás foglalkoztatásának elfogadása esetére másodlagos fellebbezési kérelme az ítélet megváltoztatására irányult a következőképpen:
	kérte a túlóradíj összegének pontosítását 1.323.912 forintban és a kamat kezdő időpontjának 	középarányos, 2005. március 1. napjától történő megállapítását;
	a betegszabadság címén járó összeg 25.581 forintra történő felemelését, a szabadság 	megváltás után járó kamat kezdő időpontját 2005. május 15-től megállapítani;
	a felmentési időre járó átlagkereset 49.558 forintra, a végkielégítés 94.807 forintra történő 	felemelését a szakvélemény 3-as számú melléklete 1. és 2. oldalán foglalt adatok alapján;
	továbbá 10 havi havi átalány kártérítés megfizetésére az alperes kötelezését.
Ebben a körben arra hivatkozott, hogy az alperes a jogviszony jogellenes módon történt megszüntetése során számos szabálytalanságot követett el, de már ezt megelőzően is az Mt. több előírását szándékosan megszegte, mely jelentős hátránnyal járt a számára.
Másodlagos kérelme nem érintette az elsőfokú ítéletnek a munkabér különbözetnek helyt adó (1.300.057 forint), valamint az elmaradt táppénz miatti kártérítés és a nem vagyoni kártérítés igény elutasítására vonatkozó rendelkezését.
Az alperes fellebbezésében kérte az elsőfokú ítélet teljes egészében történő megváltoztatását és a felperes keresetének elutasítását.
Elsődlegesen eljárási jogszabály sértésre hivatkozott, azzal indokolva, hogy a Pp.349. § (1-3) bekezdései, a Pp.351. §-a, a Pp.121. § (1) bekezdése, az Mt.1. § (1) bekezdése, az Mt.71. §-a, a Gt.108. § (3) bekezdése, Gt.97. § (1) és (2) bekezdése, valamint az 1/2007. számú Polgári Jogegységi Határozat III/d.) pontja kizárják a II. r. alperes munkaügyi perben való részvételét. Ezen túlmenően anyagi jogszabály alapján sem volt a felperesnek perlési jogosultsága, mert a II. r. alperes mint az I. r. alperes beltagja nem lehet felelős az I. r. alperes mint munkáltató döntéseiért. Ebben a körben a II. r. alperessel szemben kérte a per megszüntetését a Pp.157. § a.) pontja alapján, figyelemmel a Pp.130. § (1) bekezdés g.) pontjára.
Vitatta az ítéletnek a rendkívüli felmondás jogellenessége körében tett megállapításait, azzal, hogy az iratellenes, bizonyítatlan, a felperes egyoldalú előadásán, továbbá vélelmén alapul, a rendelkező rész és az indokolás is ellentmondó. Hivatkozott a betegállomány időtartama alatti felperesei magatartásra az orvosi igazolásokkal kapcsolatosan, az alperesi munkáltató 2006. szeptember 13-án kelt levelében foglaltakra azzal, hogy a felperes megsértette az Mt.103. § a.) pontjában és az Mt.104. § (1) bekezdésében foglaltakat.
Kifejtette, hogy a felperes eljárása a szabadság tekintetében nem felelt meg az Mt.134. § (2) bekezdésében foglaltaknak, továbbá a 2006. évre járó évi rendes, azaz 29 nap szabadságát sem vehette ki szeptember 25-ig, mert annak időpontja 2006. október 5-én járt volna le. A felperes tehát maga sem tudta pontosan megmondani, hogy a táppénzes állományának lejártát követően hány nap szabadságot vett ki az alperesi munkáltató állítólagos engedélyével. Ez okból az alperes 2006. augusztus és szeptember hónapokban utólag számolta el a felperes szabadságát mert nem akarta hátrányos helyzetbe hozni azzal, hogy ezen időszakra igazolatlan munkanapokat számol el. Az alperes a 2006. augusztus 27-től 2006. szeptember 25-ig terjedő időszakra a 21 napos igazolatlan távollétet, amelyet szabadságként számolt el, az illetékes hatóság felé nem jelentette és ezzel mentesítette a felperest az ehhez fűződő hátrányok alól.
A felperes megsértette az Mt.134. § (1) bekezdésében foglaltakat is az önkényes szabadság kivételével, továbbá 2006. évre arányosan járó szabadsága teljes mértékben kiadásra került, így az ezen a címen megítélt 16.925 forint nem illeti meg.
A 85 nap szabadság megváltás tekintetében azt nem vitatta, hogy az alperesnél nem volt rendszeresítve szabadságos karton, azonban arra hivatkozott, hogy a jövedelem elszámolási okiratokból pontosan kiszámítható, illetve ellenőrizhető lett volna, hogy milyen mértékű szabadságnapokat használt fel a felperes a munkaviszony fennállása alatt. A felperes azon állítását, hogy 3 éve nem vette ki a szabadságát a jövedelem elszámolási iratokon kívül cáfolja Tanú1 üzletvezető 2008. október 27-i meghallgatásán tett vallomása is. Végezetül pedig hivatkozott arra is, hogy a ki nem vett szabadság 3 évre visszamenőleges megváltása nemcsak alaptalan és bizonyítatlan, hanem az Mt.136. § (1) bekezdése utolsó mondatával is ellentétes, ezért jogszabályellenes.
Sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság az alperesi munkáltató rendkívüli felmondásának az Mt.96. § (1) bekezdés b.) pontjában foglalt felperesi magatartását sem látta bizonyítottnak. Ezzel szemben az elsőfokú eljárás során a felperes maga sem vitatta, hogy a II. r. alperest feljelentette, tanú2 vallomásából pedig egyértelműen kitűnik, hogy a felperes agresszív, összeférhetetlen magatartást tanúsított. Hivatkozott továbbá arra, hogy a felperes bejelentése, vagy feljelentése alapján számos hatósági eljárás indult így az OMFF Közép-magyarországi Munkaügyi Felügyelőség, az ÁNTSZ Budapest, XIV-XVI. Kerületi Intézet, az Országos Egészségbiztosítási Pénztár, Budapest Zugló Polgármesteri Hivatala Hatósági Osztály. Mindezek alapján az I. r. alperes rendkívüli felmondása jogszerű volt, amelynek következtében a felperes munkaviszonya 2006. szeptember 25-én szűnt meg. Ehhez kapcsolódóan kérte a betegszabadság, szabadság megváltás, a felmentési időre járó átlagkereset, a végkielégítés, az átalány kártérítés és az elmaradt munkabér címén megítélt igények elutasítását.
A túlmunka tekintetében arra hivatkozott, hogy az igazságügyi könyvszakértő objektív adatok hiányában, a felperes által levezetett számításokra alapozottan készítette el a szakvéleményét és állapította meg a felperes heti-, illetve havi munkaidő keretét. Az alperesek elsődleges jogi véleménye szerint az alperesi munkáltató gazdasági érdekkörébe tartozó döntése indokoltságának elbírálása, vagyis annak megítélése, miként, hány alkalmazottal és hogyan szervezte meg az I. r. alperes a borozó, illetve a játékterem működtetését, nem tartozik a munkaügyi bíróság hatáskörébe és döntési kompetenciájába. A felperest terhelte annak a bizonyítása, hogy a 6 órás munkaszerződése alapján ténylegesen hány órát dogozott a váltáson alapuló havi munkaidő keretben, illetve neki kellett volna megcáfolni azokat a jövedelem elszámolásokat, amelyet havi rendszerességgel az aláírásával elismert. Arra a jelenléti ívek szolgálhattak volna bizonyítékul, a standívek alkalmatlanok voltak a munkahelyen eltöltött munkaidő mérésére, csakúgy mint a pénztárgépek nyitási-zárási idejével kapcsolatos igazolások.
A felperes ez irányú kereseti kérelmét semmilyen bizonyítékkal nem támasztotta alá, az minden ténybeli alapot nélkülöz, egyoldalú vélelmen alapul.
A perköltség viselése tekintetében kifogásolta, hogy az elsőfokú bíróság a felperest túlnyomó részt pernyertesnek mondta ki. Hivatkozott arra, hogy a felperesnek megítélt követelések összesen 3.309.730 forintot tesznek ki. Ezzel szemben a felperes kereseti kérelmét illetően elutasításra került átalány kártérítés különbözet címén 240.312 forint, nem vagyoni kártérítés címén 1.000.000 forint, amely összesen 37%-nak felel meg, vagyis a felperes nem egészen 2/3-ad mértékben lett csak pernyertes. Ez okból az elsőfokú bíróságnak a Pp.81. § (1) bekezdése alapján kellett volna a döntését meghoznia.
A felperes ellen kérelmében az alperesek fellebbezésének „elutasítását” kérte, e tekintetben megismételte az elsőfokú eljárás során kifejtett jogi érvelését mind az eljárási jogszabálysértés, mind pedig az érdemi rész tekintetében.
Az időmúlásra tekintettel az elmaradt munkabér-különbözetre a keresetét felemelte, 2010. április 1., és 2011. április 30. közötti időre 8 órás változás esetére további 811.000 forint megfizetését, míg 6 órás változat esetében további 515.625 forint megfizetését kérte a középarányos kamatokkal együtt.
A felperes fellebbezése kis mértékben megalapozott.
Az alperes fellebbezése megalapozatlan.
Az elsőfokú bíróság a rendkívül széles körben lefolytatott bizonyítási eljárás után helyesen állapította meg a tényállást és túlnyomó részben helytálló az arra alapított érdemi döntése is.
A másodfokú bíróság kiemeli, hogy az elsőfokú bíróság az eljárása során a Pp.3.§ (3) bekezdésében foglaltakat jelentősen meghaladóan, több esetben tájékoztatta a peres feleket az őket terhelő bizonyítási kötelezettségről, feltárta azokat az ellentmondásokat – amelyek elsősorban az adatok hiányában keletkeztek – és amelyek feloldására a peres felek indítványokat tehetnek. (7. sz. jkv. 2. o., 13. sz. jkv. 2.o., 38. sz. jkv. 1-2.o., 45. sz. jkv. 2.o., 55. sz. jkv. 2-3-4-5.o.) 
Az alperesek fellebbezésében a II. r. alperes perben állásával kapcsolatos eljárási szabálysértés tekintetében a másodfokú bíróság kiemeli, hogy az elsőfokú ítéletben a bíróság rögzítette, hogy a 2006. évi IV. törvény (új Gt.) 108. § (1) bekezdése szerint rendelkezett a II. r. alperessel szembeni marasztalásról, amely akkor bír jelentőséggel, ha az I. r. alperes az ítélet szerinti marasztalást nem teljesíti, vagy az ellene foganatosított végrehajtás eredménytelen maradt. Nem vitatható, hogy a II. r. alperes mint az I. r. alperes beltagja az új Gt.97. § (1) bekezdése alapján az I. r. alperes tartozásaiért helytállni, a tartozás megfizetésére pedig a (2) bekezdés szerint köteles. A felperes e rendelkezések alapján kérhette a II. r. alperes ítéleti rendelkezés szerinti marasztalását. Ennek azonban perjogi előfeltétele a II. r. alperes perbenállása és a bíróság vele szemben hozott ilyen tartalmú rendelkezése. Marasztalás hiányában a beltag a végrehajtási eljárásban nem lehet adós. A felperes a munkáltatójától, az I. r. alperestől követelte a juttatásainak megfizetését. E követelése nem vitásan munkaviszonyból származott melynek elbírálása a munkaügyi bíróság hatáskörébe tartozik. A II. r. alperes mint beltag a mögöttes felelőssége alapján, a Gt. különös rendelkezése folytán a társasággal együtt perelhető. Ezt a jogszabály értelmezést támasztja alá Legfelsőbb Bíróság BH.1997.318. számú eseti döntése is.

Az elsőfokú bíróság megalapozottan jutott arra a következtetésre, hogy a felperes foglalkoztatására napi 6 órában került sor, azaz a munkaviszonya részfoglalkozásúvá vált. A 2003. január 2-án kelt munkaszerződés módosítás eredeti példányának hiányában – amelyet egyik peres fél sem tudott a bíróság rendelkezésére bocsájtani – helytállóan mérlegelte az elsőfokú bíróság, hogy a munkaügyi felügyelőség által lefolytatott munkaügyi ellenőrzés anyagából kitűnően azok a jelenléti ívek, amelyek szerint a felperes naponta 6 órát dolgozott aláírásra kerültek, ehhez igazodott a munkabére is, amely a mindenkori minimálbér arányos összegeként került kifizetésre. Értékelte a másodfokú bíróság továbbá azt is, hogy a felperes a munkaviszony megszüntetését megelőzően – annak ellenére, hogy az általa sérelmezett időszak hosszú ideje fennállt, munkaügyi vitát sem a foglalkoztatás időtartama, sem pedig a munkabér összege tekintetében nem kezdeményezett.
A másodfokú bíróság jelentőséget tulajdonított annak is, hogy az Országos Munkavédelmi és Munkaügyi Főfelügyelőség Közép-magyarországi Munkaügyi Felügyelősége 2007. március 21. napjával akként tájékoztatta a Fővárosi és Pest Megyei Egészségbiztosítási Pénztár Ellenőrzési Főosztály Munkáltatói Ellenőrzési Osztályát, hogy az ellenőrzés eredményeként megállapítást nyert, hogy a felperes 8 órás teljes munkaidős munkaidejét 2003. január 2. napján napi 6 órás részmunkaidős foglalkoztatásra módosították, munkaszerződés módosítással. E tájékoztatás alapján hozta meg a Munkáltatói Ellenőrzési Osztály 2007. április 10. napján az I. r. alperes kötelezéséről szóló azon határozatot, amely szerint a felperes biztosítási jogviszonyának bejelentése/módosítása a következőképp alakult: 1999. január 01-től 2003. január 01-ig 1101 (munkaviszony) jogcímkód, heti 40 óra; 2003. január 02-től 2006. szeptember 25-is 1101 (munkaviszony) jogcímkód, heti 30 óra.
A túlmunka tekintetében a felperest terhelte a bizonyítási kötelezettség a jelenléti ívek tartalmával szemben, azonban ehhez – a foglalkoztatásból eredő helyzeténél fogva – az alperesi munkáltatónak kellett volna az adatokat szolgáltatni. 
A felperes mind az alperes borozójában, mind pedig a játéktermében végzett munkát. Az elsőfokú bíróság helytállóan jutott arra a következtetésre, hogy a munkavégzési helyek nyitvatartási ideje mellett, valamint a felperes és a tanúk által megjelölt számú munkavállalóval nem volt megoldható a feladat ellátása napi 6 órás foglalkoztatással. Az alperes azonban nem szolgáltatott adatot arra vonatkozóan, hogy 2003. november 15-től kezdődően konkrétan hány munkavállalót és milyen feltételek mellett, milyen munkaidő beosztással foglalkoztatott. Ennek hiányában a bíróság a felperes és a tanúk által szolgáltatott és a rendelkezésre álló adatok alapján rendelte ki az igazságügyi könyvszakértőt, akinek szakvéleményét a napi 6 órás foglalkoztatáson túlmenő és munkabérrel nem ellentételezett munkaórák száma tekintetében irányadónak találta.
Az alperes a fellebbezésében éppen azon objektív adatok ismeretének hiányát kérte számon a szakvéleményen, amelynek tekintetében akként nyilatkozott, hogy a Munkaügyi Bíróság „...nem kötelezhette volna az alperesi munkáltatót olyan tények bizonyítására, amelyekből esetleg egzakt módon levezethető és megállapítható lehetett volna, hogy a felperes valóban mikor és milyen mértékű túlmunkát végzett, annak bizonyítására ugyanis rendelkezésére álltak a jelenléti ívek.” (Fellebbezés 11. o.)
Rámutat a másodfokú bíróság arra, hogy az Mt.118/A. §, az Mt.119. §  és az Mt.140/A. § (1) bekezdése alapján a munkáltató határozza meg és tartja nyilván a munkaidő-beosztást, így köteles nyilvántartani a munkavállalók rendes és rendkívüli munkaidejét is. Az alperesi munkáltató ezen kötelezettségének nem tett eleget, adatot nem szolgáltatott, ezek hiányában az elsőfokú bíróság közvetett bizonyítékok – így a borozó és a játékterem nyitvatartási rendje – alapján helytállóan jutott arra a következtetésre, hogy a felperes túlmunkát végzett. A szakértő e túlmunka ellentételezését kiszámította, azt a felperes által helyesen hivatkozott összeadási hiba folytán kellett 3 forinttal felemelni.
Helytállóan hivatkozott a felperes arra, hogy a túlóra díj után a kamatfizetés kezdő időpontját az elsőfokú ítélet tévesen tartalmazza. Az indokolásból kitűnően az elsőfokú bíróság középidőtől rendelkezett, azonban ennek 2007. január 1. napja nem felel meg, figyelemmel arra, hogy a felperes 2003. november 15-től 2006. június 11-ig terjedően kérte a túlmunka ellentételezését. Ez okból a másodfokú bíróság a kamatfizetés kezdő időpontját 2005. március 1. napjára módosította.
Megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy az alperes a fellebbezésében „nem jogerős” szakértői véleményre hivatkozott. A peradatok tanúsága szerint az alperes az elsőfokú bíróság által megállapított szakértői díjat megfellebbezte, amelyet a Pp.187. § (2) bekezdése lehetővé tesz. A szakvélemény érdemi része azonban csak az elsőfokú ítélet elleni fellebbezésben vitatható. A Pp.182. § (3) bekezdése meghatározott feltételek esetén lehetővé teszi más szakértő kirendelését, azonban az alperes ilyen indítványt az elsőfokú eljárás során nem terjesztett elő.
A betegszabadságot illetően az elsőfokú bíróság tévesen állapította meg, azt hogy az alperes egyáltalán nem fizette ki a felperes részére. A 2006. évi jövedelemelszámolás adatai alapján (7/A/1.) a szakvélemény azt állapította meg, hogy az alperes ilyen címen teljesített de nem tejleskörűen. Számításai szerint 13.473 forint az alperes terhére mutatkozó különbözet. (Szakvélemény 14. o.) A másodfokú bíróság ezért az ítélet indokolását ebben a körben a fentiek szerint pontosította, azzal, hogy a felperes fellebbezése e körben alaptalan, mert a számítási módja nem cáfolta meg a szakvéleményben foglaltakat.
A szabadság megváltás tekintetében az elsőfokú bíróság helytállóan állapította meg, hogy az alperes nem csatolt szabadság kivételét igazoló okiratokat, az alperes maga sem vitatta, hogy a szabadságos karton rendszeresítésére nem került sor. Az Mt.140/A. § (1) bekezdés b.) pontja szerint a munkáltató köteles nyilvántartani a munkavállalók szabadságának kiadásával kapcsolatos adatokat, amely a munkavállalók szabadsága megállapításának és kiadásának szabályszerű voltát hivatott igazolni. Az Mt. szerint  kötelezően vezetendő ezen nyilvántartást a jövedelem elszámolás nem helyettesíti, a felperes a jövedelem elszámolásban foglalt adatokat vitatta, a nyilvántartás hiánya az alperes terhére értékelendő.
2005. évi jövedelem elszámolások helyességét illetően megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy december hónapban feltüntetésre került 7 nap szabadság felperes általi kivétele, azzal, hogy ezzel együtt az évi rendes 29 napját kivette, azonban a többi hónap tekintetében egyetlen jövedelem elszámolás sem tartalmazott szabadságkivételt.
Az Mt.136. § (1) bekezdése szerint a munkavállaló munkaviszonya megszűnésekor, illetőleg sor-katonai vagy polgári szolgálatra történő behívásakor, ha a munkáltatónál eltöltött idővel arányos szabadságot nem kapta meg, azt pénzben kell megváltani. Egyéb esetben a szabadságot pénzben megváltani nem lehet; ettől érvényesen eltérni nem lehet.
Az Mt.134. § (11) bekezdés b.) pontja szerint a szabadság megváltásával kapcsolatos munkavállalói igény elévülése a munkaviszony megszűnésének napján kezdődik. Mindezek alapján az alperes jogszabálysértésre sikerrel nem hivatkozhat.
A jogszabályi rendelkezések alapján az elsőfokú bíróság helytállóan állapítottam meg a szabadságmegváltás tekintetében a kamatfizetés kezdő időpontját az utolsó munkában töltött naptól, az alperes ezt megelőzően késedelembe nem esett.
 Észlelte a másodfokú bíróság, hogy a felperes a 48-as számú, 2009. június 22. napján kelt keresetpontosításában akként nyilatkozott, hogy 6 órás részfoglalkoztatás esetén a 2006. évi szabadság idejére járó távolléti díjra ilyen jogcímen nincs követelése. Az elsőfokú bíróság ítéletében azonban megsértette a Pp.215. §-ában foglaltakat, túlterjeszkedett a kereseti kérelmen amikor a 2006. évre járóan 16.925 forintot szabadságmegváltás címén a felperes részére megítélt. Ez okból a másodfokú bíróság a szabadságmegváltás összegét 296.531 ra leszállította.
Megalapozott az elsőfokú bíróság ítélete a rendkívüli felmondás jogellenessége tekintetében is. Az elsőfokú bíróság ebben a körben a tényállást teljes körűen aggálytalanul feltárta az ítélet 7. oldal utolsó bekezdésében. A másodfokú bíróság osztotta az elsőfokú bíróság azon jogi álláspontját, miszerint a perben az nyert bizonyítást, hogy a felperes a keresőképtelenségről, illetve ezt követően a táppénzes állományáról értesítette a munkáltatót. Ezt támasztja alá a felperes 2006. július 10-én postára adott levele (29/A/1.), valamint Tanú1 tanúvallomása. Eszerint „A betegállományról a felperes esetében úgy szereztem tudomást, hogy én hívtam a felperest, kérdeztem tőle, hogy mi az oka annak, hogy nem jött be és mondta, hogy betegállományban van, illetve személyesen is beszéltünk egymással erről. Mindezekről tájékoztattam ... urat is.” (33. sz. jegyzőkönyv 4. o.)
Az elsőfokú bíróság értékelte, hogy az  szabadságnyilvántartást nem vezetett, de nem hagyható figyelmen kívül Tanú1 tanúvallomása sem, mely szerint: „A szabadság kiadására oly módon került sor, hogy ezt egymás között megbeszélték a kollégák, hogy ki mikor megy el, ezért külön engedélyezni ezt nem is kellett, ahogy ők megállapodtak egymással, azt vettük tudomásul. Az volt a feltétel, hogy mindig legyen valaki, aki bent van, aki mind a borozóban, mind a játékteremben megjelenik.” (33. sz. jegyzőkönyv 3. o.)
Nem hagyható figyelmen kívül, továbbá az sem, hogy a felperes jogi képviselője 2006. szeptember 12-én levelet intézett az i munkáltatóhoz, amelyben felhívta a figyelmét arra is, hogy az ügyfele, vagyis a felperes a rendes szabadságát tölti. Ezt a tértivevénnyel kézbesített és egyébként szeptember 13-án felvett levelet az i munkáltató csak 2006. szeptember 29-én vette át, ami a felperes terhére semmiképpen sem eshet.
A másodfokú bíróság kiemelt jelentőséget tulajdonított a 2006. évi augusztusi és szeptemberi jövedelemelszámolásoknak. (7/A/1.) Ezek tanúsága szerint a felperes 2006 augusztusában 4 napig, szeptemberben 17 napig, összesen 21 napig szabadságon volt, az elszámolása ennek megfelelően történt. Az elszámolás egyértelműen szabadság kivételét és nem szabadság megváltását igazolja. A ásodfokú bíróság nem fogadta el az  azon álláspontját, hogy az utólagos elszámolás a felperes érdekét szolgálta, mert nem akarta hátrányos helyzetbe hozni az igazolatlan munkanapok feltüntetésével. Az  a felperes munkaviszonyát rendkívüli felmondással szüntette meg, többek között éppen az igazolatlan hiányzás és a munka felvételének hiányára alapítottan. Ehhez képest a szabadság kivételét igazoló elszámolás a rendkívüli felmondás ezen indoka valóságát és okszerűségét kérdőjelezi meg.
Egyetértett a másodfokú bíróság az őfokú bíróságnak az alperesi rendkívüli felmondás egyéb indoka tekintetében kifejtett jogi érvelésével is, azaz nem tekintette jogalap nélküli feljelentésnek azt, hogy a felperes az egészségbiztosítási pénztárhoz fordult bejelentéssel.
Az  a ésében ugyan hivatkozott más hatósági eljárásra is, azonban azt nem bizonyította, hogy ezek a felperes bejelentése vagy feljelentése alapján indultak, különös tekintettel az Mt. 96. § (4) bekezdésében meghatározott ún. szubjektív határidőre is.
A rendkívüli felmondás a munkatársak tekintetében is jogalap nélküli feljelentgetésekre utalt és nem agresszív és összeférhetetlen magatartásra, amelyre az  alperes fellebbezésében hivatkozott. A munkatársak felé tanúsított ilyen felperesi magatartást pedig különösképpen nem bizonyította az  az első fokú eljárás során.
A rendkívüli felmondás jogellenességéhez fűződő juttatások körében a másodfokú bíróság nem találta indokoltnak a felperes felmentési időre járó átlagkereset és a végkielégítés összegének felemelésére irányuló ését.
A felperes ebben a körben a kérelmét a szakvélemény azon kimunkálására alapította, amelynek vonatkozásában a szakértő a következőket rögzítette: „A bíróság nem tett fel megválaszolandó kérdéseket a felperesi keresetben feltüntetett további összegszerűségek kimunkálására, mint táppénzből eredő kártérítés, végkielégítés, felmentési időre járó átlagkereset. Így a szakértői vélemény 3. sz. mellékletében található számítások tájékoztató jellegűek, elkészítésük időigénye a szakértői munkadíjban nem jelenik meg.” (szakvélemény 14. o.)
Az elsőfokú bíróság az Mt. 152. § alapján helytállóan állapította meg a felperes utolsó 4 naptári negyedévében kifizetett munkabéreit, figyelembe véve az átlagkereset összegét és ennek alapulvételével az őt megillető juttatásokat. Ezen átlagkereset számítást a felperes megcáfolni nem tudta.
Ugyancsak nem találta megalapozottnak a felperes fellebezését a másodfokú bíróság a 10 havi átalány kártérítés megállapítása tekintetében sem. A felperes pontosított keresetében felsorolt indokok – mint a túlóraelszámolás, a betegszabadságra járó összeg kifizetésének, az évi rendes szabadság kiadásának elmaradása – a perben elbírálásra kerültek önálló kereseti kérelemként. Az elsőfokú bíróság helytálló mérlegeléssel hozta meg a döntését, a ásodfokú bíróság álláspontja szerint az 5 havi átlagkereset arányban állt az elszenvedett jogsérelemmel.
Az első fokú ítélet nem ett rendelkezésének minősül az elmaradt táppénz miatti kártérítés, valamint a nem vagyoni kártérítési igény elutasítása.
A felperes az időmúlásra tekintettel a keresetét az elmaradt munkabér-különbözet tekintetében felemelte. 2010. április 1. és 2011. április 30. közötti időre 886.125  elmaradt munkabér-különbözetet munkált ki, a máshonnan megtérült jövedelem összegét 370.500 ban jelölte meg. A kettő különbözete alapján további 515.625  és a középidőarányos kamatok megfizetésére kérte az  kötelezését.
A másodfokú bíróság a felperes keresetfelemelését a Pp. 247. §-a alapján megalapozottnak találta, annak összegszerűségét az  sem vitatta.
Nem találta alaposnak a másodfokú bíróság az alperesnek az elsőfokú perköltség tekintetében benyújtott fellebbezését. Az ítélet indokolásából kitűnően az elsőfokú bíróság a Pp. 24. § (2) bekezdés b) pontjára alapított egyévi átlagkereset mint pertárgyérték alapján határozta meg az  által fizetendő perköltség összegét, amelyet indokoltan felemelt a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (6) bekezdés II. fordulata alapján. Az ítélet indokolásából kitűnően a felperes a rendkívüli felmondás tekintetében a jogalapra teljes mértékben pernyertes lett, az összegszerűség vonatkozásában is túlnyomórészt pernyertesnek bizonyult. Ez okból az őfokú bíróság helytállóan alkalmazta a Pp. 78. § (1) bekezdésében foglaltakat. A felperes a perköltség összegét éssel nem támadta.
Megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy a rendelkezésre álló iratok tanúsága szerint a Fővárosi Bíróság mint másodfokú bíróság a 2010. március 9. napján meghozott 59. Mfv. .../2009/3. sz. végzésével elbírálta az alperes szakértői munkadíjat megtámadó fellebbezését. Ez okból az elsőfokú bíróságnak döntenie kell a szakértői költség viselése tárgyában.
A másodfokú bíróság a fenti indokolással az elsőfokú bíróság kijavított közbenső-részítéletét a ett részében részben megváltoztatta a Pp. 253.§ (2) bekezdése alapján és a rendelkező rész szerint határozott.
Az  ése sikertelennek bizonyult, ezért a le nem rótt ési illeték viselésére köteles a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján.
A pervesztes  köteles a felperes részére másodfokú perköltség megfizetésére a Pp. 78. § (1) bekezdése értelmében, amelynek mértéke a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (5) bekezdésén alapul.
Budapest, 2011. május 4.

    Mészárosné dr. Szabó Judit s. k.
a tanács elnöke

Siposné dr. Takács Ágnes s. k. 				     Dr. Slimbarszki Éva s. k.
           előadó bíró                                                                                                 bíró

A kiadmány hiteléül: