A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.I.20.123/2012/8.

A Kúria a Dr. Hubay Gábor ügyvéd  által képviselt I. rendű valamint a Dr. Czippán Csilla ügyvéd által képviselt II. rendű felpereseknek a Dr. Landes Judit ügyvéd által képviselt I. rendű és II. rendű alperesek ellen telki szolgalom megszüntetése iránt a Szekszárdi Városi Bíróság előtt 41.P.20.869/2007. szám alatt folytatott és másodfokon a Tolna Megyei Bíróság 2011. június 30. napján meghozott 10.Pf.21.087/2010/25. számú ítéletével befejezett perében, az említett számú jogerős ítélet ellen a II. rendű felperes által benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán - a 2012. szeptember 19. napján megtartott tárgyaláson - meghozta a következő
ítéletet:
A Kúria a jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott részét 
a per főtárgya tekintetében hatályában fenntartja, 
a perköltség vonatkozásában hatályon kívül helyezi és az I-II. rendű alpereseket arra kötelezi, hogy 15 nap alatt egyetemlegesen fizessenek meg az I-II. rendű felpereseknek 269.175 (Kétszázhatvankilencezer-százhetvenöt) forint részperköltséget.
Kötelezi a II. rendű felperest, hogy 15 nap alatt fizessen meg az I-II. rendű alpereseknek mint egyetemleges jogosultaknak 30.000 (Harmincezer) forint felülvizsgálati költséget.
Indokolás
A felperesek jogelődei 1985-ben vásárolták meg az államtól a p-i 4725 hrsz-ú 26 m2 területű, út megjelölésű, valamint a 4723 hrsz-ú lakóházas ingatlant. Az ingatlanok 1986. augusztus 19-i egyesítésével jött létre a 4723 hrsz-ú, lakóház és gazdasági épület megjelölésű 441 m2 térmértékű ingatlan, amely ún. „nyeles telek" volt. Az alperesek jogelődje (a II. rendű alperes édesanyja) a szomszédos 4724 hrsz-ú ingatlan tulajdonosaként 1962 óta szolgalomszerűen használta a 4725 hrsz-ú utat. A 4724 hrsz-ú ingatlanon 1986-ig földszintes, százéves épület állt, amelyet kizárólag az említett úton bejárással lehetett megközelíteni. Az alperesek 1986-ban ajándékozás címén szerezték meg a 4724 hrsz-ú ingatlan tulajdonjogát, 1986 júniusában pedig engedélyt kaptak a régi épület lebontására és új lakóház építésére. Az új lakóépületre az alperesek két kijáratot terveztek: egyrészt a D. utca, tehát a lakóépület előtt húzódó közút felé, másrészt meg kívánták hagyni a korábbi kijárási lehetőséget épületük nyugati oldalán a perbeli területrészre, amely kijárat a terep lejtése miatt a háromszintesre tervezett lakóház legalsó, udvari szintjére vezetett. A felperesek jogelődje az építkezéshez kizárólag azzal a feltétellel járult hozzá, hogy a tulajdonában álló ingatlan felé ki- és bejárási lehetőséggel ne rendelkezzen, így végül a záradékolt 1986. június 30-ai V.3146-2/86. számú műszaki terv már nem tartalmazta az udvari szinten a bejáratot, s a jogerős építési engedély szerint a bejárat a D. utcára nyílt. 
Az alperesek jogelődjének keresete alapján indult perben a Pécsi Városi Bíróság 1986. október 8-án meghozott 3.P.21.654/1986/8. számú ítéletével megállapította, hogy a 4724 hrsz-ú ingatlan mindenkori tulajdonosát elbirtoklás jogcímén gyalogátjárási telki szolgalom illeti meg a 4723 helyrajzi számú ingatlanon, a szolgalmi út nyomvonala a szolgáló telek nyeles részének keleti határa és az attól nyugatra párhuzamosan húzódó 1 méteres sáv. A telki szolgalmat a földhivatal az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezte.
Az ítélet rendelkezése nyomán az alperesek 1987-ben akként módosították az építési terveket, hogy a lakóépület nyugati homlokzatán az udvari szinten ajtó kerül kialakításra, amely a perbeli út felé nyílik. A felperesek jogelődje 1987. március 15-én írásban hozzájárult „a nyugati homlokzaton a nyílászárók beépítéséhez". A módosítást a hatóság engedélyezte.
A felperesek 1988-ban - adásvétel jogcímén, egymás közt egyenlő arányban - megszerezték a p-i 4723 hrsz-ú ingatlan tulajdonjogát, annak ismeretében, hogy az alperesek az ingatlan egy részét átjárásra használják. A 4723 hrsz-ú ingatlan megosztásával a felperesek 2004-ben létrehozták a 4723/1 és 4723/2 hrsz-ú ingatlanokat, amelyek közül a 4723/1 hrsz-ú az út megjelölésű. Mivel a telki szolgalom mindkét ingatlanra bejegyezve maradt, a peres felek között 2006. október 26-án megállapodás jött létre, amelynek alapján a 4723/2 hrsz-ú lakóházas ingatlant terhelő szolgalmat az ingatlan-nyilvántartásból törölték. A megállapodás szerint „a szolgalom ténylegesen a 4723/1 helyrajzi számú 26 négyzetméter területre vonatkozott és vonatkozik." 
A szolgalmi út használatával kapcsolatban a felek között évek óta folyik a vita. 

A felperesek módosított keresetükben elsődlegesen a 4724 hrsz-ú ingatlan javára a 4723/1 hrsz-ú ingatlant terhelő gyalogos átjárást biztosító útszolgalom megszüntetését kérték, másodlagosan a szolgalom terjedelmének korlátozását igényelték hosszanti irányban 6,2 méterre. Arra hivatkoztak, hogy az uralkodó telek rendeltetésszerű használatához a szolgalom már nem, illetve legfeljebb 6,2 méter hosszan szükséges.
Az alperesek az elsődleges kereseti kérelem elutasítását kérték, a másodlagos kereseti kérelmet annyiban nem ellenezték, hogy a szolgalmi út 7 méter hosszúságú legyen.

Az elsőfokú bíróság 41.P.20.869/2007/84. számú ítéletével helyt adott a keresetnek, megszüntette az útszolgalmi jogot, és megkereste a Körzeti Földhivatalt a változás átvezetése, a szolgalmi jog törlése iránt. Ítéletét a Ptk. 170.§ (1) bekezdésére alapította és az egységes bírói gyakorlatra hivatkozással kihangsúlyozta: az elbirtoklás címén szerzett telki szolgalom megszüntetésének alapelvei azonosak a szerződéssel alapított szolgalom megszüntetésének szempontjaival. Indokolása szerint az adott esetben a szolgalom elbirtoklás jogcímén jött létre, ezáltal a bíróság jogerős ítéletén alapul, amely deklaratív hatállyal állapította meg a szolgalom elbirtoklásának tényét. A felek között 2006-ban létrejött szerződés arra irányult, hogy a szolgalom az ismételt megosztással létrejövő két ingatlan közül kizárólag azt terhelje, amelyiken eredetileg fennállt. Az 1986-ban indult perben eljárt bíróság a szolgalmi jog bejegyzésének alapjául szolgáló ítélet meghozatalakor a fennálló körülmények vizsgálata során megállapította, hogy az elbirtoklás előbb következett be, mint az új lakóház tervezése és felépítése, ezért az alperesek számíthattak az udvar szintjén lévő bejáratra. Az elsőfokú bíróság a perben kirendelt igazságügyi szakértő véleményét aggálytalannak találta, azt ítélkezésének alapjául elfogadta és ennek alapján megállapította, hogy az udvari és az utcai szintet összekötő belső lépcső kialakítása során az alperesek eltértek a tervektől, amikor megváltoztatták a lépcső forgási irányát és a pihenőt válaszfallal leválasztották, ezért a belső lépcső nem vitásan kényelmetlenebbül használható. Az építési engedélytől való eltérés olyan felróható magatartás, amelynek következményeire az alperesek alappal nem hivatkozhatnak. A lépcső kialakításának módja nem a rendeltetésszerű, hanem a kényelmes használatot zárja ki, és a kényelmi szempontok a szolgalom fenntartását nem indokolják. Ezért az elsődleges kereseti kérelemnek helyt adva megállapította, hogy mivel az új lakóépület a közútról közvetlenül megközelíthető, az ingatlan rendeltetésszerű használatához a szolgalom nem szükséges. 

Az alperesek fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta és megállapította, hogy az alperesek ingatlanának javára szóló szolgalom terjedelme 7 méter hosszúságú, ezt meghaladóan a keresetet elutasította.

A felperesek által előterjesztett felülvizsgálati kérelmet elbíráló Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyezte a jogerős ítéletet, és a másodfokú bíróságot új eljárásra, új határozat hozatalára utasította. Döntését azzal indokolta, hogy a másodfokú bíróság jogi álláspontja következtében (amely szerint a szolgalom a peres felek közötti 2006. évi megállapodáson alapul), nem vizsgálta azt a perdöntő körülményt, hogy az elbirtoklással szerzett szolgalom ingatlan-nyilvántartási bejegyzéséről rendelkező ítélet meghozatala, azaz 1986 óta bekövetkezett-e az ingatlanhasználatban olyan lényeges változás, amely miatt a szolgalom fenntartása a felpereseknek, mint a szolgalommal terhelt ingatlan tulajdonosainak az érdekeivel ellentétes. Kihangsúlyozta, hogy a rendeltetésszerű használat kérdésének a megítélése nem korlátozódhat arra, hogy az alperesek lakóháza - rendeltetésének megfelelően - használható-e a hátsó bejárat nélkül, hanem a szolgalom alapításakor ténylegesen fennálló állapotot figyelembe véve kell értékelni a felperesek által felajánlásra kerülő bizonyítékokat.

A felperesek az újabb másodfokú eljárásban a szolgalom megszüntetésére irányuló keresetüket alátámasztó körülményváltozásként arra hivatkoztak, hogy az uralkodó telken megvalósult építkezés módosított építési engedélye 1987 júniusában emelkedett jogerőre, az épület 1987-ben kapott használatbavételi engedélyt, ezáltal az építkezés 1987-ben befejeződött, s az új lakóépület (ellentétben a korábbi épülettel) a közútról megközelíthető. A szolgalmi jogot korábban egyetlen személy - az alperesek jogelőde - gyakorolta, akinek ezt a jogosultságot a felperesek jogelődje szívességből biztosította, 1987-ben viszont  háromgenerációs család költözött az újonnan felépült épületbe. Az oldalukon jelentkező érdeksérelemként jelölték meg a felperesek azt is, hogy a szolgalmi út miatt nem alakíthatnak ki gépkocsibeállót a 4723/1 hrsz-ú ingatlanon, amely - egyéb megfelelő parkolási lehetőség hiányában - gépjárműveik biztonságos elhelyezését szolgálná. Ennek az értékelése során nem hagyható figyelmen kívül a magántulajdon rendszerváltást követő erősödése, ami miatt az sem fogadható el, hogy a szolgalom következtében az ingatlanuk jelentős értékvesztést szenved el. Azzal is érveltek, hogy a felek közötti rossz viszony miatt életük a saját tulajdonukban álló ingatlanon nehezítetté, korlátozottá vált. Ilyen körülmények között a pusztán kényelmi szempontokat szolgáló udvari bejárat nem tartható fenn.
Az alperesek mindezekkel szemben előadták, hogy az udvari bejárat szükséges lakóépületük rendeltetésszerű használatához, a bejárás lehetőségét igénybe veszik, 1987 óta nem következett be változás a körülményekben, a felperesek 1988-ban a  bejegyzett szolgalom ismeretében vásárolták az ingatlanukat, a parkoló nem alakítható ki.

A másodfokú bíróság a megismételt eljárás eredményeként meghozott - kijavított - ítéletével megváltoztatta az elsőfokú bíróság ítéletét, és megállapította, hogy az alpereseket az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett szolgalom a p-i 4724 hrsz-ú ingatlan javára a 4723/1 hrsz-ú ingatlan terhére, annak keleti telekhatára mentén 6,20 méter hosszban illeti meg, míg az ezt meghaladó keresetet elutasította. A változás ingatlan-nyilvántartási bejegyzése végett megkereste az illetékes földhivatalt, és arra kötelezte az alpereseket, hogy egyetemlegesen fizessenek meg a felpereseknek - a Pf.33. sorszámú végzéssel kijavított összegű - 172.500 forint részperköltséget.

A másodfokú bíróság a Legfelsőbb Bíróság iránymutatását szem előtt tartva az elsődleges kereset elbírálása során abból indult ki, hogy az elbirtoklás bírói megállapítása óta mennyiben változtak a körülmények. Kihangsúlyozta a másodfokú bíróság, hogy nem vehetők figyelembe azok a tények, amelyeket a 3.P.21.654/1986/8. számú ítéletében a bíróság már értékelt, így az az építkezéssel megvalósítandó cél sem, hogy az udvari lakás elkülönült megközelíthetősége érdekében a korábban elbirtokolt szolgalomnak megfelelően az alperesek által felépített ház két bejárattal rendelkezzen, amelyből az udvari bejárat éppen az elkülönült szolgalom gyakorlásának a lehetőségét volt hivatott biztosítani. Ehhez képest az 1986. évi ítélet meghozatala óta az alperesek tulajdonában álló ingatlan használatában lényeges, objektív változás nem következett be, az udvari épületrész továbbra is lakásfunkciót tölt be, az ingatlan rendeltetésszerű használatához pedig hozzátartozik az udvari szinten nyitott ajtó használata. Nem tekintette lényeges körülményváltozásnak a másodfokú bíróság a parkoló kialakításának szükségességét sem, mert a felperesek jogelődje már az 1986. évben lefolytatott perben jelezte arra vonatkozó igényét, hogy a bejárót parkolásra használhassa.
A jogerős ítélet további indokai szerint a felek közötti viszony megromlása, a magántulajdonhoz való jog, és a szolgáló telek értékvesztése sem ad alapot a szolgalom megszüntetésére, mivel a rossz viszony nem csupán az átjárás lehetőségére vezethető vissza, a felperesek pedig a szolgalmi jog ismeretében, és nyilván az ehhez igazodó értéken szerezték meg ingatlanuk tulajdonjogát.
A rendelkezésre álló bizonyítási anyag alapján alaposnak ítélte ugyanakkor a másodfokú bíróság a másodlagos keresetet, és az átjárási szolgalom hosszát 6,20 méterre korlátozta, utalva arra, hogy az átjárást biztosító szolgalomhoz nem tartozik szükségszerűen hozzá a postaláda használata, mert az bármikor áthelyezhető.
A perköltség körében a felperesek által előlegezett költségnek tekintette a másodfokú bíróság a hatályon kívül helyezett korábbi - 10.Pf.20.719/2009/6. számú - ítélete alapján az alpereseknek megfizetett 271.045 forintot, 15.000 forint kereseti és 63.000 forint felülvizsgálati illetéket, együttesen 349.045 forintot. Ugyanakkor a felpereseket terhelő költségnek tartotta a 169.045 forint szakértői díjat, a felmerült összes illeték felét, azaz 45.000 forintot, amelyre tekintettel az volt az álláspontja, hogy az előlegezéshez viszonyítva a felperesek az alperesektől 135.000 forintra, továbbá a másodlagos kereseti kérelmükhöz kapcsolódó 37.500 forintos - a vázrajzzal kapcsolatos - költségre tarthatnak igényt, míg a Pp.81.§ (1) bekezdése értelmében a perben felmerült ügyvédi munkadíjat és egyéb készkiadásaikat a peres felek maguk viselik.

A jogerős ítélettel szemben - hatályon kívül helyezése és az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyása, költségeinek megtérítése végett - a II. rendű felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, és előadta, hogy időközben a perbeli ingatlan kizárólagos tulajdonosává vált. 
A felülvizsgálati kérelemben fenntartotta a körülmények megváltozására és érdeksérelmére vonatkozó előadását és kihangsúlyozta, hogy az adott esetben az átjárási szolgalmat nem a telekkönyvi bejegyzés, hanem az elbirtoklás ténye hozta létre, így a szolgalmi jog ingatlan-nyilvántartási bejegyzése csupán deklaratív hatályú volt. Ebből viszont az következik, hogy a szolgalom megszüntetésére alapot adó körülményeket - az érintett ingatlanok rendeltetésszerű használatában bekövetkezett változásokat - az 1972. évtől kezdődően kell vizsgálni, mert a szolgalom elbirtoklással történő megszerzésére ekkor került sor. 
Rámutatott arra is, hogy a mindenkori tulajdonosnak a szolgalmi jog megszüntetése iránti igényét nem érinti az a körülmény, hogy a jogelődei a szolgalmi jog megszüntetését nem kérték, és a szolgalmi jog elbirtoklásának megállapítása iránt indított perben nem hivatkoztak a Ptk. 170.§-ára. 
Utalt arra is, hogy jogelődei - Cs. A., illetve a Magyar Állam - olyan jóhiszemű, ellenérték fejében szerző tulajdonosok voltak, akikkel szemben az elbirtoklásra alapított jogszerzés a Ptk.121.§ (5) bekezdése miatt nem lett volna érvényesíthető, az építkezés során pedig lehetősége volt az alpereseknek olyan kivitelezésre, amellyel biztosítják az udvarrész közvetlen - a lakótéren való átjárás nélkül történő - megközelítését.
Meglátása szerint az elbirtoklással szerzett szolgalmi jog megszüntetése nem eshet szigorúbb megítélés alá, mintha az útszolgalom a Ptk. 166.§ (2) bekezdése alapján, szükségbeni útként illetné meg az alpereseket.
Sérelmezte a jogerős ítélet perköltségviselésre vonatkozó rendelkezését. Hangsúlyozta, hogy a szakvélemény megállapításai nem csak az elsődleges kereset, hanem az eredményes másodlagos kereset elbírálásának az alapjául is szolgáltak, ezért indokolt a szakértői díj egyenlő arányú megosztása a peres felek között. Nem értett egyet azzal a számítási móddal sem, hogy a másodfokú bíróság a korábbi, időközben hatályon kívül helyezett ítélete alapján megfizetett perköltséget a felperesek oldalán, mint előlegezett költséget vette figyelembe, holott azt a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (Vht.) 56.§-a szerint kellett volna elszámolni. Az alperesek által késedelmesen visszafizetett perköltség után késedelmi kamatot is kért, és igényt tartott készkiadásainak, a hiteles térképmásolat beszerzésével kapcsolatos költségének megtérítésére is.

Az alperesek felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályában fenntartására irányult azzal, hogy a másodfokú bíróság eleget téve a Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyező végzésében foglaltaknak, a bizonyítékok okszerű mérlegelésével hozta meg a döntését.

A felülvizsgálati kérelem részben, az első- és másodfokú eljárásban felmerült perköltség összegére és viselésére vonatkozóan alapos.

Az elsődleges kereset  tárgyában a másodfokú bíróság a megismételt eljárásban - a Pp.206.§ (1) bekezdésében biztosított jogkörében - a rendelkezésére álló bizonyítékok okszerű mérlegelése alapján  jutott arra a következtetésére, hogy az adott körülmények között nincsen lehetőség a perbeli szolgalom megszüntetésére. 
A Pp.270.§ (2) bekezdésének, valamint a Pp.275.§ (3) bekezdésének megfelelően a felülvizsgálati eljárás keretében akkor vizsgálható a bíróság mérlegelésének körébe tartozó kérdés, ha az ügy érdemi elbírálására is kiható jogszabálysértés történt: a Pp.163.§ (1) bekezdésével ellentétesen - a per eldöntése szempontjából lényeges körülmények tisztázására - azért nem került sor, mert a bíróság a bizonyításra kötelezett fél (Pp.164.§) részére a bizonyítási indítvány előterjesztését nem tette lehetővé, a bizonyítatlanság következményeit - a Pp.3.§ (3) bekezdésének megsértésével - a bizonyításra kötelezett fél ellenfelének terhére értékelte, vagy a felvett bizonyítás eredményéből - figyelmen kívül hagyva a Pp. 206.§-ának rendelkezéseit - a logika szabályait megsértve következtetett a jogvita elbírálása szempontjából lényeges tényekre.
Az adott esetben mindezek nem állapíthatók meg, és a másodfokú bíróság eleget tett az indokolási kötelezettségének is.

Ahogyan arra a Legfelsőbb Bíróság rámutatott a Pfv.I.20.295/2010/12. számú hatályon kívül helyező végzésében: az általánosan elterjedt ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a szolgalom szükségességének - és ezáltal a megszüntethetőségének - vizsgálata során abból kell kiindulni, hogy a telki szolgalom milyen módon jött létre. A telki szolgalom elbirtoklása esetén ugyanis nincsen jelentősége annak, hogy az uralkodó telek megfelelő közúttal összeköttetésben áll-e (amely körülménynek viszont a Ptk.167.§-án alapuló telki szolgalom létesítésénél és megszüntetésénél alapvető jelentősége van). Az elbirtoklással szerzett telki szolgalom megszüntetésére irányuló perben a bíróságnak abban a kérdésében kell állást foglalnia, hogy a szolgalom elbirtoklását követően a körülményekben milyen változás állott be, ehhez képest a szolgalom fenntartása szükségtelennek tekinthető-e, illetve megállapítható-e, hogy a szolgalom megszüntetése az uralkodó telek rendeltetésszerű használatában már nem okoz hátrányt.

Az alperesek jogelődje 1986-ban elsődlegesen annak megállapítását kérte a bíróságtól, hogy a telki szolgalmat elbirtoklással megszerezte, másodlagos kereseti kérelmében szükségbeni útként igényelte a szolgalom alapítását. Az 1986. évben lefolytatott perben az elsődleges kereset bizonyult alaposnak, ennek megfelelően a bíróság azt állapította meg jogerős ítéletében, hogy a jogelőd elbirtoklással 1972-ben szerezte meg a gyalogos átjárást biztosító telki szolgalmat. Mindezekre figyelemmel annyiban helytálló a felülvizsgálati kérelem érvelése, hogy általános esetben a szolgalom megszüntetése szempontjából az 1972. év óta bekövetkezett változások bírnának relevanciával, de mivel a szolgalmat deklaráló ítélet 1986. október 8-án kelt, így az a helyzet állt elő, hogy az 1986-os perben feltárt körülményekhez és az ott felhozottakhoz képest bekövetkező olyan tény vagy körülmény vezethet „változásként" a szolgalom megszüntetésére, amit az ítélet hozatala során még nem vehettek figyelembe. 
Ennek kapcsán megjegyzi a Kúria: bár a II. rendű felperes kifogásolta, hogy a változások vizsgálatára nem 1972-től kezdődően került sor, maga sem jelölt meg olyan, a szolgalom megszüntetésére alapot adó változást, amely az 1972. és 1986. közötti időszakban következett volna be.
Utal a Kúria arra is, hogy eljárása során kötve van a Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyező végzésében foglaltakhoz, amelyekkel egyébként mindenben egyetértett.

A II. rendű felperes felülvizsgálati kérelmében fenntartotta a megismételt másodfokú eljárásban tett előadásait, amelyek szerint a szolgalom megszüntetésére alapot adó változás az uralkodó telek oldalán az, hogy a korábbi 44 m2 alapterületű lakóház helyett 1987 nyarára három szintes, utcai bejárattal is rendelkező családi ház épült fel, amelybe három generációs család költözött, ugyanakkor a szolgáló telek tekintetében szükségessé vált a gépkocsi beálló kialakítása.
Az előbbiekben kifejtetteknek megfelelően az adott esetben a szolgalom keletkezési módja (az elbirtoklással szerzés) miatt önmagában nincsen ügydöntő jelentősége annak, hogy utcai bejárat létesült, hiszen a telki szolgalom 1972-ben történt megszerzése miatt az alperesek akár akként is építkezhettek volna, hogy nem létesítenek utcai bejáratot. A tényállások eltérése miatt a jelen ügyre nem irányadók a Legfelsőbb Bíróság (felülvizsgálati kérelemben megjelölt) Pfv.I.21.199/2009/6. számú határozatában kifejtettek, hiszen a jelen esetben nem az 1987-ben befejeződött építkezés következtében vált az alperesek ingatlana az utcai frontról megközelíthetetlenné.

Telki szolgalom elbirtoklással történt megszerzése esetén a használat módjában bekövetkezett változásoknak van jelentősége, az adott esetben azonban 1987 nyara óta nem következett be olyan változás, amely a szolgalom megszüntetését indokolná. Helytállóan állapította meg a másodfokú bíróság, hogy az utcai bejárat létesítését követően az alperesek és családtagjaik a két bejárási lehetőség miatt ugyan csökkentett mértékben, de továbbra is napi rendszerességgel használták a perbeli bejárót, amely megközelítés a jövőben is szükséges az alperesi lakóépület udvari lakrészének rendeltetésszerű használatához, mivel a körbezárt udvarról egyébként csak a háromszintes lakóház csigalépcsőjén szállíthatók a tárgyak, emellett a tárolóhelyiségek (kamra, konyha) az alperesek lakóépületének udvari szintjén kerültek kialakításra.

A Kúria álláspontja szerint a szolgalom megszüntethetőségének a megítélése kapcsán a már kifejtetteken túl döntő jelentőséggel bír az is, hogy a szolgáló telek „út" rendeltetésű, kifejezetten erre a célra - a peres felek tulajdonában álló ingatlanoknak a megközelítése érdekében - alakították ki és e célra is használták. A perben megszüntetni kért telki szolgalom tehát egyébként is bejárásra szolgáló utat terhel, amely funkció változása a jövőben sem várható, mivel a felperesek 4723/2 hrsz-ú lakóházas ingatlanának ez az út az egyetlen megközelítési módja, továbbá - a megismételt másodfokú eljárásban feltárt adatok szerint - a szomszédos 4726 hrsz-ú ingatlanon épülő társasház megközelítésére is ez az út fog szolgálni.

Jelentőséget tulajdonított a Kúria annak is, hogy a telki szolgalom megszüntetésének alapjául szánt körülmények változása mikor következett be. Az idő múlása kedvező a megszüntetést igénylő fél (azaz a szolgáló telek tulajdonosa) számára abban az esetben, ha az uralkodó telek tulajdonosának passzivitása vezet a szolgalom megszüntetésére (hiszen ha az átjárás jogát nem gyakorolja, ez a szolgalom megszüntetését vonhatja maga után). Amennyiben viszont a „változás" valamely időpontban bekövetkező tény vagy esemény (aktív történés), az idő múlása kedvezőtlen: az elbirtoklással megszerzett szolgalom megszüntetésére vonatkozó igény nem enyészik el, de az időmúlás rontja a változásnak a szolgalom megszüntetésére gyakorolt hatását. Az igény érvényesítésével való késlekedés ugyanis olyan utaló magatartás, amely arra enged következtetni, hogy a felperesek az 1987-es változásokat a szolgalom érintetlenül hagyása mellett elfogadták. Erre figyelemmel értékelte a Kúria azt a körülményt is, hogy a felperesek  1987. évi változásokra hivatkozással csupán 2007 októberében indították meg a jelen pert, holott a szolgáló teleknek már 1988-ban a tulajdonosaivá váltak. Ennek az a következménye, hogy a bizonyítékok mérlegelése során az általuk felhozott tények változásként már nem értékelhetőek, elveszítették „változás" jellegüket, így nem alapozzák meg a körülmények változására alapított keresetet.

Jelentősége van a felperesek jogelődje által 1987. március 15. napján tett nyilatkozatnak is, amellyel kifejezetten megengedte az udvari szinten a bejárat létesítését. A jogelőd e nyilatkozatával valójában végre kívánta hajtani a telki szolgalom elbirtoklását deklaráló ítéletet, amely azt mutatja, hogy a felperesek jogelődje az akkori - a jelenlegivel jórészt azonos - körülmények ismeretében belenyugodott az 1986. évben meghozott ítéletbe. Amikor a jogelőd a nyilatkozatot megtette, már szerkezetkészen állt az alperesek háromszintes, 120 m2 alapterületű lakóépülete, megvalósult az utcai bejárat. A felperesek a jogelődjük e nyilatkozata miatt sem hivatkozhatnak sikerrel az általuk említett körülményváltozásokra. 

Helyesen mutatott rá a másodfokú bíróság arra is, hogy nem tekinthető új körülménynek a szolgáló telken történő parkolás szükségessége sem, amit egyébként is kétségessé tesznek a megismételt másodfokú eljárásban megismert tények, hiszen a parkolás meghiúsítaná annak a lehetőségét, hogy az újonnan felépült társasház lakói az ingatlanukat a tervezett bejárón zavartalanul megközelítsék. Az pedig, hogy a felek viszonya megromlott önmagában nem elégséges a szolgalom megszüntetéséhez.

A felperesek jogelődje, Cs.A. az 1986-ban lefolyatott polgári perben - a per rendelkezésre álló iratai szerint - nem hivatkozott a Ptk.121.§ (5) bekezdésébe foglaltakra (amely szerint ha az elbirtokló nem jegyezteti be a jogát - ideértve a szolgalmi jogot is - az ingatlan-nyilvántartásba, a jogszerzésre nem hivatkozhat azzal szemben, aki az ingatlan-nyilvántartásban bízva, ellenérték fejében, és a bírói gyakorlatnak megfelelően: mindemellett jóhiszeműen jogot szerzett). Arra, hogy jogelődjük a perben nem kísérelte meg a Ptk.121.§ (5) bekezdésébe foglalt védelem érvényesítését, a felperesek az 1986. október 8-i ítélethozatalt követően alappal már nem hivatkozhatnak. 

Megjegyzi a Kúria, hogy a peres felek 2006. évben megkötött megállapodása nincsen kihatással a per eldöntésére, mert az kizárólag az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés korrekcióját szolgálta. 

A felülvizsgálati kérelem a per főtárgya mellett - nem vitatva a pernyertesség-pervesztesség jogerős ítélet szerinti arányát - támadta a perköltségviselésre vonatkozó döntést is, amelyre vonatkozóan a Kúria a felülvizsgálati kérelmet alaposnak találta. 
Részleges pernyertesség esetén a bíróság a perköltség felől a pernyertesség arányának, valamint az egyes felek által előlegezett költségek összegének a figyelembevételével határoz (Pp. 81.§ (1) bekezdés), tekintetbe véve azt is, hogy a nyert és veszített követelések tárgyalása milyen költségeket okozott, és az egyes felek ténylegesen milyen költségeket előlegeztek. Helytálló ezért a felülvizsgálati kérelem érvelése arra nézve, hogy a perben felmerült szakértői díj megosztása indokolt az ellenérdekű felek között, hiszen a szakértői vélemény megállapításai nem csupán az elsődleges, hanem a másodlagos kereset eldöntését is szolgálták. 
A perben a felperesek leróttak 15.000 forint kereseti és 63.000 forint felülvizsgálati illetéket, a tulajdoni lap másolatok beszerzésével felmerült 12.000 forint, míg a szolgalom korlátozásához kapcsolódóan 37.500 forint költségük (a vázrajz beszerzése miatt), amely együttesen 127.500 forint. Az alperesek ugyanakkor megelőlegeztek 169.045 forint szakértői és 26.000 forint tanúdíjat, valamint leróttak 12.000 forint fellebbezési illetéket, ami összesen 207.045 forintot jelent. A mindösszesen 334.545 forintból - a felülvizsgálati kérelemben nem vitatott pernyertességi aránnyal számolva - a felperesekre és az alperesekre 167.272 forint - 167.272 forint jut, a többlet-előlegezés eredményeként tehát az alperesek a felperesektől igényt tarthatnának 39.772 forint megfizetésére.
A perköltség elszámolásnál azonban nem hagyható figyelmen kívül, hogy a felperesek a másodfokú bíróság korábbi, 1.Pf.20.719/2009/6. számú ítélete alapján 271.045 forint perköltséget és annak 6.080 forintos kamatát megfizették az alpereseknek, amely perköltség-fizetés az említett számú ítélet hatályon kívül helyezésével jogalap nélkülivé vált, így annak a visszafizetésére a felperesek alappal tartottak igényt tekintettel arra is, hogy a költségek viseléséről a megismételt eljárás eredményeként kialakuló pernyertesség-pervesztesség értékelése alapján kell rendelkeznie a bíróságnak. A Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyező végzéséről az alperesek a kihirdetésekor 2010. október 20-án értesültek, ezáltal - az általános teljesítési idő mellett - a felpereseket 2010. november 4. napjától a vissza nem fizetett perköltség után az általuk igényelt késedelmi kamat is megilleti, ami a Kúria határozatának a meghozataláig 31.822 forint. Mindezekhez képest a felpereseknek az alperesektől járna a korábban megfizetett 271.045 forint perköltség, annak a kifizetett 6.080 forint kamata, valamint a visszafizetés elmulasztása miatt a 271.045 forint perköltség előzőekben számított 31.822 forint kamata, azaz: 308.947 forint. Ebbe beszámítva az alpereseket megillető 39.772 forintot, a felperesek az alperesektől 269.175 forint perköltség megtérítését igényelhetik.

Az előbbiekben kifejtettek szerint a II. rendű felperes felülvizsgálati kérelmében előadott indokok a per főtárgyára nézve nem alapozták meg a jogerős ítélet jogszabálysértő voltát, azonban a perköltség viselésére vonatkozóan a felülvizsgálati kérelem alaposnak bizonyult. Ezért a Kúria a jogerős ítéletet a perköltségviselésre vonatkozó részében helyezte hatályon kívül, egyebekben - a per főtárgya tekintetében - a jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott rendelkezését hatályában fenntartotta (Pp.275.§ (3) és (4) bekezdés).

A túlnyomórészt eredménytelen felülvizsgálati kérelmet előterjesztő II. rendű felperes a Pp.270.§ (1) bekezdése értelmében alkalmazott Pp.81.§ (1) bekezdése szerint köteles megtéríteni az alperesek felülvizsgálati költségét, amely ügyvédi képviseletük miatt merült fel és amelynek összegét a Kúria a 32/2003.(VIII.22.) IM rendelet keretei között, mérlegeléssel állapított meg. 
Az I. rendű felperes a jogerős ítéletet felülvizsgálattal nem támadta, azonban igényt tartott a felülvizsgálati eljárásban felmerült költségének megtérítésére. Az I. rendű felperes e kérelme nem teljesíthető, mert a felülvizsgálati eljárás költségei - az előbbiek szerint - a per főtárgyára vonatkozóan eredménytelen felülvizsgálati kérelmet előterjesztő II. rendű felperest terhelik, az I. rendű felperes viszont a vele azonos perbeli állású II. rendű felperestől - aki a jogerős ítélet meghozatalakor a Pp.51.§ b) pontjának megfelelő pertársa volt -  költségtérítésre nem tarthat igényt. Az I. és a II. rendű felperes egymás közti viszonylatában a pernyertesség és a pervesztesség nem értelmezhető, hiszen a perben egymással szemben nem léphettek fel igénnyel, nem voltak perbeli ellenfelek, ezért perbeli viszonyukra a Pp.-nek a perköltség viselésére vonatkozó rendelkezései (a Pp.78.§ (1) bekezdése vagy a Pp.81.§ (1) bekezdése) nem alkalmazhatók.

Budapest, 2012. szeptember 19.

Dr. Harter Mária s.k. a tanács elnöke, Dr. Illés Mária s.k. előadó bíró, Dr. Mocsár Attila  Zsolt s.k. bíró