A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Kfv.II.37.467/2012/6.szám

A Kúria a Dr. Tollmann Judit ügyvéd (cím) által képviselt felperes neve (felperes címe) felperesnek a Dr. ... jogtanácsos által képviselt Budapest Főváros Kormányhivatala Építésügyi és Örökségvédelmi Hivatal (1056 Budapest, Váci u. 62-64.) alperes ellen építési ügyben hozott közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított perében - amely perbe az alperes pernyertességének előmozdítása érdekében a Hegyesi Ügyvédi Iroda (Dr. Hegyesi Miklós ügyvéd, cím) által képviselt I.r. alperesi beavatkozó (I.r. alperesi beavatkozó címe) I.r. és II.r. alperesi beavatkozó (II.r. alperesi beavatkozó címe) II.r. beavatkozó beavatkozott - a Fővárosi Törvényszék 50. sorszám alatt kijavított 10.K.33.905/2009/46. számú jogerős ítélete ellen a felperes által 47. sorszámon előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán megindult felülvizsgálati eljárásban az alulírott napon megtartott nyilvános tárgyaláson meghozta az alábbi 

ítéletet:

A Kúria a Fővárosi Törvényszék 10.K.33.905/2009/46. számú javított ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesi beavatkozóknak 30.000 (harmincezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak - külön felhívásra - 70.000 (hetvenezer) forint felülvizsgálati illetéket.

Az ítélet ellen további felülvizsgálatnak helye nincs.

Indokolás

A ... Önkormányzat Építésügyi Hatósága (a továbbiakban: elsőfokú hatóság) a felperes kérelmére 2005. július 22-én kelt IX-248/12/2005. számú határozatával építési engedélyt adott a ... számú, ... helyrajzi szám alatti - felperes és az alperesi beavatkozók tulajdonában lévő - ingatlanon a meglévő kétlakásos lakóépület felperes tulajdonában lévő épületrészének belső átalakítására, homlokzati nyílászáró cseréjére, a tetőszerkezet cseréje után a tetőtérben 15 m2-es hasznos alapterületű beépítésre, valamint 23,6 m2 tetőterasz létesítésére. Az elsőfokú hatóság az elvégzett építési munkák után 2005. november 29-én kelt IX-248/15/2005. számú határozatával a használatbavételi engedélyt kiadta. 
Az alperesi beavatkozók 2007. augusztus 23-án érkezett bejelentése alapján az elsőfokú építésügyi hatóság 2007. szeptember 6-án, majd azt követően több alkalommal helyszíni szemlét tartott a felperes tulajdonában és használatában lévő ingatlanon, illetőleg ingatlanrészen, és földmérő igénybe vételét követően 2008. január 28-án meghozott IX-91/2/2008. számú határozatában arra kötelezte a felperest, hogy a tulajdonában lévő területrészen építési engedély nélkül megépített, oldalkertben lévő, fából készült és a terepszinttől 1,20 méterre lévő teraszt, az oldalkertben szintén fából készített tárolóépületet és az előkertben és részben közterületen, lábakon álló - 5,60x5,00 méter méretű - gépkocsitárolót, valamint a ... helyrajzi számú közterületre épített kerítést és kaput bontsa el, az építési tevékenységet megelőző állapotot állítsa helyre, továbbá a közterület lezárását szüntesse meg. A határozat végrehajtására a jogerőre emelkedéstől és a végrehajthatóságától számított 30 napos határidőt biztosított a felperes részére.
A felperes fellebbezése folytán eljárt alperesi jogelőd 2009. március 23-án kelt P-2225/1/2009. számú határozatában az elsőfokú határozatot részben megváltoztatva, az elsőfokú hatóságnak az építmények elbontására vonatkozó kötelezését lényegében fenntartva a végrehajtásra biztosított határidőt meghosszabbította, és mellőzte a közterület elkerítésének megszüntetésére, valamint az eredeti állapot helyreállítására vonatkozó rendelkezést. A hatósági kötelezés lényegében az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997.(XII.20.) Kormányrendelet (a továbbiakban: OTÉK) 35.§ (1) bekezdésének megsértésén alapult, figyelemmel arra, hogy a hatóság azt állapította meg, hogy a határozatban elbontani jelölt építmények az építési telek elő-, oldalkertjében kerültek elhelyezésre, amelyet a jogszabály kifejezetten tilt. Megállapította továbbá, hogy a szabálytalanul megépített építményekre az épített környezet alakításáról és védelmezéséről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Étv.) 48.§ (8) bekezdése alapján fennmaradási engedély nem adható, ezért kizárólag a szabálytalanul elhelyezett építmények bontására volt kötelezhető az építtető. Kiemelte a hatóság, hogy a kapu, kerítés idegen ingatlanon áll, annak elhelyezéséhez, létesítéséhez az ingatlan tulajdonosának hozzájáruló nyilatkozatára lett volna szükség. Az alperes a megfelelő és szakszerű bontás elvégzése miatt határozta meg hosszabb időtartamban a teljesítési határidőt, továbbá az építési tevékenységet megelőző állapot helyreállítására vonatkozó kötelezést pedig azért törölte, mert a közterületre épített új kerítést megelőzően is volt kerítés, továbbá az új kerítés és a kapuzat elbontásával a közterület lezárása is megszűnik. Utalt arra is, hogy a felperes fennmaradási engedély iránti kérelmet nyújthat be, amennyiben a fennmaradással kapcsolatosan új tény merülne fel és erre hivatkozik. E körben utalt a közterület használati engedéllyel kapcsolatos igényre.

A közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatát kérve a felperes keresetében állította, hogy a hatóság tévesen minősítette az ingatlanán elhelyezett építményeket tekintve, hogy a terasz valójában fadobogó, a tárolóépület játékház, a kerítés és a kapu lényegében kapu, a kerti tető pedig ténylegesen lugas. Vitatta, hogy szabálytalanul építkezett. A szabálytalanság elfogadása esetére azt állította, hogy a bontási kötelezettség elrendelése indokolatlan, tekintettel arra, hogy kisebb átalakítással szabályossá tehető az elvégzett munka.

Az elsőfokú bíróság jogerős ítéletével az alperes határozatát kisebb részben, kizárólag a közterületre épített kerítés és kapu elbontására vonatkozó kötelezés tekintetében - az elsőfokú határozat e részére is kiterjedően - hatályon kívül helyezte, és ebben a körben az elsőfokú hatóságot új eljárásra kötelezte. Ezt meghaladóan, a további építmények tekintetében a felperes keresetét elutasította. Az elsőfokú bíróság ítéletében elsődlegesen rögzítette, hogy a perben alkalmazandó szabály a hatósági eljárás megindulásának időpontjára figyelemmel, továbbá a 37/2007.(XII.13.) ÖTM rendelet 50.§ (1) bekezdése alapján az egyes építményekkel, építési munkákkal és építési tevékenységekkel kapcsolatos építésügyi hatósági engedélyezési eljárásokról 46/1997.(XII.29.) KTM rendelet (a továbbiakban: R.). Az elsőfokú bíróság a 9.§ (1) bekezdés ab) pontja, 9.§ (5) bekezdése, továbbá az Étv. 2.§ 8. pontjában foglaltaknak elemzése alapján arra következtetésre jutott, hogy a felperes által létrehozott építmények kerti építmények, amelyek építési engedély nélkül elhelyezhetők. Ugyanakkor rámutatott arra, hogy az építési engedély nélkül végezhető építési tevékenységek esetén is be kell tartani az építési előírásokat, ezek megsértése esetén a szabálytalanul végzett munkák jogkövetkezményeit lehet alkalmazni. Utalt az OTÉK 35.§ (1) bekezdésében foglaltakra, továbbá idézte a ... Önkormányzatának 14/2005.(VIII.10.) számú rendelet (a továbbiakban: KVSZ) 30.§ (1) bekezdésében foglaltakat, megállapítva, hogy a melléképítmények a KVSZ 30.§-át sértő módon kerültek elhelyezésre, bontásuk elrendelése jogszabályt nem sért. 
A közterületre épített kerítés és kapu tekintetében megállapította, hogy a rendelkezésre álló iratok között nem lelhető fel olyan adat, mely szerint a ... Önkormányzat Tulajdonosi Bizottsága a kerítés fennmaradásához nem járult hozzá, továbbá közterület használati hozzájárulásokban sem található ilyen kitétel. Ebből levonta azt a következtetést, hogy  a bontás elrendelése csak akkor tekinthető jogszerűnek az idegen tulajdonban álló építmények esetében, ha az építtető nem tudja igazolni az építési jogosultságát. A bíróság rámutatott arra, hogy az építési jogosultság igazolására vonatkozó hatósági felhívás hiányában a bontás elrendelése idő előtti, ezért szükségesnek tartotta a megismételt eljárás keretében az építési jogosultság igazolására történő felhívás kibocsátását és ennek tükrében a döntés meghozatalát.

A jogerős ítélet ellen a felperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet, melyben a jogerős ítélet „megváltoztatását", illetőleg a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és szükség szerint az elsőfokú bíróság új eljárásra utasítását kérte. Állította, hogy az elsőfokú bíróság nem vizsgálta pontosan az általa megépített építmények jogi jellegét és azt sem, hogy azok létesítéséhez hatósági engedély szükséges-e. Álláspontja szerint a hatályos szabályok szerint nem azonosította be a hatóság eljárását sem, mely hiányosság lényeges eljárási szabálysértés, tekintettel arra, hogy építésrendészeti és kötelezési eljárást a R. nem ismer. Állította, hogy a határozati kötelezéssel érintett építmények építési engedély nélkül voltak létesíthetők az R. 9.§ (1) bekezdés ak) pontja szerint és ez okból szabálytalan építkezést nem végzett. Hiányolta a tényállás teljes körű feltárását. Utalt arra, hogy amennyiben a szabálytalan építési tevékenység megállapítható, a fennmaradási engedély megadásának feltételei fennálltak az Étv. 48.§ (2) bekezdése alapján. Sérelmezte, hogy a bontást úgy rendelte el a hatóság, hogy nem vizsgálta sem a fennmaradást, sem a szabályossá tétel lehetőségét, és ezt a bíróság törvényesnek ítélte. Hiányolta az Étv. 48.§ (11) bekezdése szerint az új, kedvezőbb szabályok alkalmazását. Álláspontja szerint a peres eljárás felfüggesztésének lett volna helye az időközben benyújtott fennmaradási engedély kérelem folytán indult, továbbá a telekalakítási kérelemmel megindított eljárásokra tekintettel. Hivatkozott arra, hogy az általa létrehozott építmények az Étv. 2.§ 8. pontja szerinti építmény fogalomba nem tartoznak bele, tekintettel arra, hogy nem helyhez kötött műszaki alkotások, mivel fatuskókon állnak. E körben hiányolta a bizonyítékok teljes körű értékelését, így Sz.D. tanúvallomásának figyelembe vételét. Utalt arra is, hogy az OTÉK 1. számú melléklet 20. pontja szerinti építési hely fogalmát a bíróság tévesen értelmezte, mint ahogy az OTÉK 35.§ (1) bekezdésében foglalt tilalmi szabály alkalmazására is alap nélkül került sor. Érvelt azzal, hogy számtalan esetben valósul meg a telekhatárra történő építkezés, és a perbeli esetben a szomszédos épületektől való jelentős (10-15 méteres) távolság folytán a hatósági intézkedés indokolatlan. Sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság annak ellenére alapította jogerős ítéletét a KVSZ 30.§-ának megsértésére, hogy arra az alperesi határozat nem utalt. Előadása szerint a KVSZ hatályos rendelkezéseit a bíróság meg sem ismerte, azt be sem szerezte. Külön kifogásolta, hogy sem a hatósági, sem a bírósági eljárás nem terjedt ki az építmények megtarthatóságának kérdésére. Releváns körülményként utalt a 2010-ben benyújtott fennmaradási engedély iránti kérelmére. Hivatkozott arra is, hogy a hatóság elfogult volt és érintettsége okán nem járhatott volna el, tekintve, hogy a kapu, illetőleg a kerítés által igénybe vett közterület a ... Önkormányzat tulajdonában áll. A kerítés és a kapu körében kifogásolta, hogy a bíróság nem valós tényálláson alapuló döntést hozott, tekintve, hogy a korábban meglévő kerítés karbantartásához engedélyre nem volt szükség. E körben érvelt azzal, hogy a telekalakítási eljárás előkérdése volt a jelen eljárásnak. Állította, hogy a kerítés és a kapu évtizedek óta változtatás nélkül állt a jelenlegi helyén, melyről a hatóság is tudomással bír. Sem új kapu, sem új kerítés létesítésére, elhelyezésére nem került sor, a régi kerítés elbontása nem történt meg. E körben a szerzett jogára hivatkozással érvelt azzal, hogy a hatóság bontást nem rendelhetett volna el. Álláspontja szerint nemcsak az objektív intézkedési határidő telt el, hanem a szubjektív intézkedési határidő is, tekintettel arra, hogy az építésügyi hatóság már több, mint egy éve tudott a kerítés létéről. Sérelmezte e körben a korábbi tulajdonos meghallgatásának elmaradását, hiányolta a bizonyítási indítványa mellőzésének indokolását.

Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban tartását kérte.

A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 274.§ (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el és a jogerős ítéletet a Pp. 275.§ (2) bekezdése alapján a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálva azt állapította meg, hogy a felperes felülvizsgálati kérelme nem alapos az alábbiak szerint.

A Kúria álláspontja szerint az elsőfokú bíróság a releváns tényeket helyesen tárta fel, a vonatkozó jogszabályokat azonban részben tévesen alkalmazta, értelmezte, ez azonban a döntés érdemére kihatással nem volt, tekintve, hogy a felperes perbeli jogi álláspontja az alábbiak szerint alaptalan.

A hatóság a felperest négy építmény (terasz, tároló, gépkocsi beálló, kerítés-kapu) tekintetében kötelezte bontásra, megállapítva azok szabálytalanságát.

Elsődlegesen azt emeli ki a Kúria, hogy a közigazgatási perben eljáró bíróság a Pp. 339/A.§-a alapján a közigazgatási határozatot - jogszabály eltérő rendelkezése hiányában - a meghozatalakor alkalmazandó jogszabályok és fennálló tények alapján vizsgálja felül. Ez okból alaptalan a felperes azon álláspontja, hogy a bíróságnak a hatósági ellenőrzést és döntéshozatalt követően kialakult állapotot (játékház, a gépkocsitároló közterületi részének elbontása) és kérelmeket (fennmaradási és telekalakítási) figyelembe kellett volna vennie és arról kellett volna döntenie, hogy a játékház létesítése jogszerű volt-e, illetve fel kellett volna függesztenie a per tárgyalását, holott az utóbb kezdeményezett eljárások előkérdésnek - a jelen hatósági döntések törvényességét érintően - a Pp. 339/A.§-a értelmében nem minősülhetnek.

Téves az a felperesi állítás is, hogy a bíróság a tényeket nem tárta fel, mivel a bíróság a hatósági álláspontot elfogadva minősítette a vizsgált építményeket, azokat terasznak, tárolónak és gépkocsi beállónak, továbbá építési engedély nélkül létesíthetőnek értékelte, továbbá elemezte az építményekre vonatkozó építési szabályokat és azokból következtetéseket vont, melyekkel az alábbi pontosítással ért egyet a Kúria.

Az oldalkertben létesített, terepszint felett 1,20 méterrel elhelyezkedő dobogó építészeti szempontból lefedés nélküli terasz, mely az Étv. 2.§ 8. pontja szerint építmény,  mivel építési tevékenységgel létrehozott, olyan helyhez kötött műszaki alkotás, amely a terepszint, a víz vagy az azok alatti talaj, illetve azok feletti légtér megváltoztatásával, beépítésével jött létre. A felperes - az erre vonatkozó hatósági megállapítás mellett - maga is elismerte fellebbezésében, hogy az a háza sarkánál 1 méter felett emelkedik ki a terepszintből. Ezen építmény az Étv. 2.§ 10. pontja szerint emberi tartózkodásra szolgál, így épület és nem az Étv. 2.§ 15. pontja szerinti műtárgy. Erre figyelemmel ezen építmény az OTÉK 1. számú melléklete 54. pont e) pontja alapján nem tekinthető kerti építménynek, melléképítménynek, és az OTÉK 35.§ (1) bekezdésének tilalma vonatkozik rá.

A hatósági ellenőrzés és határozat hozatala időpontjában - ahogy azt a fényképfelvételek, hatósági jegyzőkönyv és a per egyéb adatai alátámasztják (pl. Gy.I. tanúvallomása szerint 2009-ben tett ajánlatot a játékház elkészítésére-azaz előtte nem létezett) - az oldalkertben egy tároló épület állt, nem játékház, így ez sem minősül az OTÉK 1. számú melléklete 54. pontja szerinti melléképítménynek (mivel nem pihenés és játék céljára szolgáló kerti építmény), az egy olyan épület [Étv. 2.§ 8.pont], amely oldalkertben nem állhat az OTÉK 35.§ (1) bekezdése értelmében. A felperes egyébként a hatósági eljárásban előterjesztett fellebbezésében is elismerte, hogy a 11 m2 alapterületű tároló szabálytalanul elhelyezett. Az időközben elvégzett átalakítás miatti funkcióváltást a felperes által 2010-ben kezdeményezett fennmaradási engedélyezési eljárásban lehet figyelembe venni.

A felperes állításaival ellentétben az előkertben és a határozathozatalkor még részben közterületen álló építmény nem lugas, hanem gépkocsi tárolására szolgáló kerti tető. Ezt igazolja a felperes 18/F/3. szám alatt csatolt nyilatkozata, melyben maga jelöli ezt „autó részére csapadék elleni védelemre szolgáló saletli"-nek. E mellett számos fotó igazolja a valós használatot, melyet nem cáfolnak azok a bizonyítékok, amelyek időleges eltérő használatot tükröznek (baráti, családi összejövetelek idején kerti tető, amely alatt védve lehet étkezni, beszélgetni). Mivel ez az építmény nem lugas, és vízszintes vetületének mérete [5,60x5,00m] meghaladja a 20 m2-t, ezért nem melléképítmény az OTÉK 1. számú melléklet 54. pont h) pontja szerint, az mint épület az OTÉK 35.§ (1) bekezdése alapján előkertben nem helyezhető el.

Az elsőfokú bíróság a R. 9.§ (1) bekezdésének rendelkezéseit tévesen idézve állapította meg, hogy a fenti építmények engedély nélkül voltak létesíthetők, mivel azok egyike sem sorolható be a R. 9.§ (1) bekezdés aa)-am) pontjaiban nevesített kivételek közé, így létesítésük engedélyköteles lett volna. Ez a tévedés azonban az ügy érdemi elbírálást nem befolyásolja, mivel az engedély alapján és anélkül létesített épületekre is vonatkoznak az építési előírások, így az OTÉK 35.§ (1) bekezdése [R.9.§ (5) bekezdés].

Az elsőfokú bíróság helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a szabálytalanság csak bontással volt megszüntethető, mivel ha egy épület szabálytalan helyen áll, a szabálytalanság másképp nem korrigálható. E körben indokolt volt, hogy a bíróság vizsgálta a határozatban nem hivatkozott KVSZ rendelkezéseit is, mivel az engedőbb szabályokat tartalmazhatna, és így okszerűen utalt arra, hogy annak 30.§ (1) bekezdése az országos szabályokhoz képest szűkítő rendelkezéseket tartalmaz, mely tovább indokolja a bontás elrendelését. 

A felperes tévesen hivatkozott a fennmaradási engedélyezés Étv. 48.§ (11) bekezdésében foglalt szabályára, mivel jelen esetben nem volt megismételt fennmaradási engedélyezési eljárás, ez okból fel sem merülhet ezen előírás alkalmazása. A felperes a hatóság által feltárt szabálytalan állapotra nem kért fennmaradási engedélyt, így az Étv. 48.§ (2) bekezdésének alkalmazása nem merülhet fel.

Az elsőfokú bíróság az alkalmazandó jogot helyesen határozta meg, erre vonatkozó álláspontját megindokolta. A felperes e körben csak kifogást tett, azonban ellentétes jogi álláspontját nem indokolta, így azt a Kúria elemezni és cáfolni sem tudja.

A felperes az egyes beépítési módokra vonatkozó eltérő szabályokat - így az oldalhatáron álló beépítés lehetőségét - hozza fel az építmények elhelyezésére vonatkozó OTÉK előírás cáfolataként, melynek során nem veszi figyelembe, hogy az OTÉK 35.§ (3) bekezdése az oldalkertre vonatkozó szabályok tekintetében különbséget tesz a szabadon álló, vagy ikres, az oldalhatáron álló, a zártsorú vagy csoportos beépítési módra vonatkozó szabályok között. A felperesi ingatlan azon oldalkertjében, amelyben a tároló épület elhelyezésre került nem lehet épületet létesíteni, ezt a felperes jogszabályi hivatkozással és szabályozási tervi előírással cáfolni nem tudta, ilyenre nem is utalt.

Az elsőfokú bíróság a kapura és kerítésre vonatkozó bontási kötelezettséget törvénysértőnek ítélte, és ez okból a határozatok e rendelkezéseit hatályon kívül helyezte. Ez okból szükségtelen volt annak vizsgálata, hogy maga a kötelezés végrehajtható-e, pontos vagy sem. 
A rendelkezésre álló adatok (fénykép, hatósági jegyzőkönyv) alapján egyértelműen beazonosítható, hogy a hatóság nem az évtizedek óta fennálló kerítés bontását rendelte el, ezáltal szerzett jogot nem sértett, hanem a felperes által elismerten elbontott (így szerzett jogát elvesztő) és újonnan megépített faborítású kapu és kerítésrészre vonatkozóan bocsátott ki kötelezést. Nyilvánvaló elvárás a hatósági kötelezés tekintetében, hogy az pontosan beazonosítható és végrehajtható legyen, mert csak így kérhető számon.

A felperes a hatóság elfogultságára is jogszabályi hivatkozás nélkül utalt, így ezen érvelése érdemi elbírálásra alkalmatlan. E körben arra mutat rá a Kúria, hogy a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvénynek 2013. január 1-jével hatályos 42.§ (5) bekezdése tartalmaz olyan kizárási szabályt, amelyre a felperes hivatkozott. E szabály hiányában a felperesnek pontosan meg kellett volna neveznie azt az eljárás idején hatályos szabályok szerinti kizárási okot, amelyre figyelemmel a hatóság eljárásból való kirekesztését alapozza, enélkül érvelése súlytalan.  

A felperes a keresetindítási és -módosítási határidőn belül nem hivatkozott arra, hogy az objektív, illetve szubjektív határidő eltelte miatt a hatóságnak intézkedési lehetősége nem volt, ezért e hivatkozás nem lehet a felülvizsgálat tárgya, mert az tiltott keresetkiterjesztésnek minősülne.

A fentiekre tekintettel megállapította a Kúria, hogy a jogerős ítélet - a megtett pontosításokkal - nem jogszabálysértő a felülvizsgálati kérelemben hivatkozott okokból, ezért azt a Pp. 275.§ (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.

A Kúria a Pp. 270.§ (1) bekezdés folytán a felülvizsgálati eljárásban is alkalmazandó Pp. 78.§ (1) bekezdése alapján kötelezte a felperest az alperesi beavatkozóknak a jogi képviselettel felmerült költségei megfizetésére, melynek összegét a 32/2003.(VIII.22.) IM rendelet 3.§ (3) és (5) bekezdése alapján a kifejtett munkával arányosan  állapította meg.

A felülvizsgálati eljárásban az alperes rendkívül rövid terjedelmű ellenkérelmet nyújtott be, ezért a Kúria azt állapította meg, hogy felszámítható költsége nem merült fel.

A sikertelen felülvizsgálattal élő felperes a felülvizsgálati kérelem előterjesztésének időpontjában hatályos 1990. évi XCIII. törvény 50.§ (1) bekezdése szerinti mértékű felülvizsgálati illeték viselésére köteles a 6/1986.(VI.26.) IM rendelet 13.§ (2) bekezdése alapján.

Budapest, 2013. április 3.

Dr. Kalas Tibor s.k. a tanács elnöke, Dr. Tóth Kincső s.k. előadó bíró, Dr. Bögös Fruzsina s.k. bíró