Fővárosi Törvényszék 
mint másodfokú bíróság
55.Mf.../2010/6.

A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság
a Kocsisné dr. László Ildikó pártfogó ügyvéd (....) által képviselt
felperes neve(....) felperesnek
a Dr. Halmi Ügyvédi Iroda (... ügyintéző: dr. Halmi Franciska ügyvéd) által képviselt
I. rendű alperes neve (....) I. rendű és
a Huszár Ügyvédi Iroda (... ügyintéző: dr. Huszár Zita ügyvéd) által képviselt
II.rendű alperes neve (...) - II. rendű alperesek ellen
jogellenes munkaviszony megszüntetés tárgyában indult perében a Fővárosi Munkaügyi Bíróság 5.M..../2009/42. számú ítélete ellen az I. r. alperes 45. sorszámú fellebbezése és a II. r. alperes Mf. 5. sorszámú csatlakozó fellebbezése folytán meghozta a  következő

Í T É L E T E T 

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a fellebbezett részében részben megváltoztatja, az átalány kártérítés összegét 158 400 (százötvennyolcezer-négyszáz) forintra leszállítja.
Egyebekben az első fokú ítéletet helybenhagyja és a felperes keresetfelemelésére tekintettel kötelezi az I. r. alperest, hogy a felperes részére 15 napon belül fizessen meg elmaradt munkabér címén további 1 298 800 (egymillió-kétszázkilencvennyolcezer-nyolcszáz) forintot.
Kötelezi az I. r. alperest, hogy a Magyar Állam javára, külön felhívásra fizessen meg 57 000 (ötvenhétezer) forint, míg a II. r. alperes 10 000 (tízezer) forint le nem rótt fellebbezési illetéket.
A felperes 100 %-ban pernyertes lett, ezért a pártfogó ügyvéd díját az alperesek viselik.
Az ítélet ellen nincs helye fellebbezésnek.
I N D O K O L Á S
Az elsőfokú bíróság ítéletében megállapította, hogy a II. r. alperessel kötött szerződés érvénytelen. Megállapította továbbá, hogy az I. r. alperes jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, és kötelezte őt elmaradt munkabérként 1 090 525 forint és annak kamata, átalány kártérítésként 475.200 forint megfizetésére. Ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította. Az I. r. alperest 57.000 forintban, míg a II. r. alperest 10 000 forint kereseti illetékben marasztalta, megállapította, hogy a felperes 100 %-ban pernyertes, ezért a pártfogó ügyvéd díját az alperesek viselik.
Ítéletének indokolásából kitűnően a felperes 1999. óta rokkantnyugdíjas. A korábban kereskedelmi vállalkozással foglalkozó felperes 2007-ben egy személy- és vagyonőri tanfolyamot végzett el és Személy- és Vagyonőr bizonyítványt, majd igazolványt kapott. A felperes ezek után kezdett munkát keresni ezen a területen és így került a kezébe az I. rendű alperes által megjelentetett álláshirdetést tartalmazó újság.
Az 1996-ban alapított I. rendű alperes egyik gazdasági tevékenysége éveken keresztül a nyomozási, biztonsági és személybiztonsági tevékenység volt. Így nyerte el az I. rendű alperes a budapesti ... áruházak vagyonvédelmi tevékenységének ellátását. Az I. rendű alperes 2009. augusztus 24-én négy budapesti áruház – köztük a ... úti áruház – őrzés-védelmi tevékenységét alvállalkozásba adta. Erre 2009. augusztus 24-i keltezéssel kötött megbízási szerződést a .... Kft.-vel (7/A/2.irat). Ebben az I. rendű alperes fenntartotta magának a jogot a tevékenység ellenőrzésére. A megbízott ugyanitt vállalta (IV.7.pont), hogy biztosítja „a személy- és vagyonőrök szabályai, a mindenkori jogszabályi (különös tekintettel a munkaügyi szabályok) feltételeinek megfelelő foglalkoztatását és ezért szavatosságot vállal a saját és az alvállalkozói vonatkozásában is.”
A felperes az újsághirdetés alapján jelent meg az I. rendű alperes ... utcai irodájában, ahol I. rendű alperes alkalmazottjánál, Vezető1 területi szakmai vezetőnél jelentkezett 2009. augusztus 26-án, aki egy rövid elbeszélgetés után a felperest dolgozóhoz irányította tovább. Felperes ezen közben abban a hiszemben lehetett, hogy az I. rendű alperes által meghirdetett állásra jelentkezett és az I. rendű alperes képviselőivel egyeztet a jövendő munkáról.
Dolgozó a .... Kft.-vel állt megbízási jogviszonyban. Mindennapi feladata az I. rendű alperes által elnyert megbízások teljesítésének szakmai megszervezése volt. Dolgozó 2009. augusztusában került fel ...ből Budapestre, amikor az I. rendű alperes az ... áruházak őrzés-védelmi tevékenységének feladatát elnyerte. Dolgozó volt az, aki e tevékenységhez szükséges munkaerő-toborzás fő bonyolítója volt (elbeszélgetések, interjúk stb.) az alperes alkalmazottainak adminisztratív segítségével. A mindennapi munkáját maga is a ... utcai épületben végezte, ahol a .... Kft. bérlő volt. A benn tartózkodása idején azonban a munkáját Vezető1ral egy helyiségben végezte, ahol több íróasztal is volt.
A Vezető1 által hozzá irányított felperessel Dolgozó a Vezető1 által is használt irodában beszélgetett el és vett fel egy adatlapot (33/4.irat) felperes adatairól pl.: név, lakhely, vagyonőri szám. Az adatlap egy blanketta volt, amelyen a foglalkoztatást illetően a következők szerepeltek:
	„bejelentés ...4... óra (2/4/6/8)” 
	„átutalást nem kéri” 
	„magánnyugdíjpénztár –” 
	„családi pótlékra jogosult: nem” 
Az irat szerint a belépéskor átvett ruházat 12.210,- Ft értékét az első fizetésből levonják, kilépés esetén a 15 nap felmondási időt kötelezően jelölték meg azzal, hogy ellenkező esetben az elszámolás a megállapodástól függetlenül 380,- Ft/óra díjjal történik. Az iraton sem a kézírásos, sem a nyomtatott szövegben egyetlen cég neve sem szerepelt, azt valamely cég részéről senki sem ellenjegyezte. Az elbeszélgetés során azt sem  Vezető1, sem Dolgozó nem közölte a felperessel, hogy a munkaviszonya nem az I. rendű alperessel, hanem egy másik munkáltatóval jönne létre. A felperessel Dolgozó közölte, hogy az óradíja 450,- Ft/óra lesz és akár 300 órát is dolgozhat havonta. A felperes ezek ismeretében erősítette meg, hogy a munka érdekli őt és szeretne dolgozni.
A felperes – több tucat más jelentkezővel együtt – 2009. augusztus 31-én jelent meg utolsó alkalommal a ... utcai irodában. Ide a veje, fél neve vitte el, akinek az édesapja is jelentkezett volna munkára. Az összejövetelen a jelentkezők részére egy eligazítást tartottak arról, hogy milyen szakmai elvárások, szabályok szerint kell majd a munkájukat elvégezni. A jelentkezőktől különféle igazolásokat kértek, illetve kiadásra került részükre az I. rendű alperes nevével felülírt munkaruha. Ezen a tájékoztatón jelen volt Dolgozó, de megjelent ott Vezető1 is. A jelentkezőkkel nem közölték azt, hogy a munkaviszonyuk nem az I. rendű alperessel, hanem egy más munkáltatóval jönne létre. Itt a II. rendű alperes, mint lehetséges munkáltató szóba sem került. Arról, hogy a munkavállalókkal majd a II. rendű alperes kötne munkaszerződést nem is adhattak volna tájékoztatást, hiszen arról a felvétel adminisztrációját irányító Dolgozó, de a szakmai irányító Vezető1 sem tudott. Utóbbi személyek a következő napokban sem szereztek arról tudomást, hogy a munkavállalók írásba foglalt munkaszerződést kötöttek-e és kivel kötöttek ilyen szerződést. A jelentkezők iratait egyszerűen átadták Dolgozó2 részére, aki – Vezető1 és Dolgozó által sem ismert jogviszony keretében – az I. rendű alperes részére könyvelési tevékenységet végzett. A tájékoztatón közölték a felperessel, hogy másnap a ... úti ... áruházban kell munkára jelentkeznie és ugyanitt csoportvezetőként – az ugyanakkor felvett – Dolgozó3-at jelölték ki.
A felperes 2009. szeptember 1-jén munkára jelentkezett. Az öltözőben felvette a formaruháját és arra kitűzte a vagyonőri névjegyét is (1/1.irat), amelyen a következő felülírás volt: „I.rendű alperes nevebiztonsági szolgálat”. A megjelenésükkor az áruházigazgató VEZETŐ3 adott részükre tájékoztatást. A munkavállalók  munkavédelmi és tűzvédelmi oktatásban részesültek, itt kaptak arról is tájékoztatást, hogy miképpen alakul a munkarendjük. Az elvárás szerint reggel hét órakor kellett munkára jelentkezniük és a munkaidejük 20:30-ig tart egy-egy munkanapon. A felperes a következő napokon végzett munkát:
szeptember 1. 8 – 20:30
szeptember 2. 7 – 20:30
szeptember 3. szabadnap
szeptember 4. 7 – 20:30
szeptember 5. szabadnap
szeptember 6. 7 – 18:30
szeptember 7. 7 – 20:30
A munkanapokon nem csupán őrzési tevékenységet, hanem egyéb más feladatokat is el kellett látnia az áruházvezető utasítására pl.: bevásárlókocsik, raklapok, áruk összerendezése. A felperes munkavégzése napjain a férje meglátogatta, illetve esténként érte ment. Miután a férje tapasztalta azt, hogy a rokkant felperessel nehéz fizikai munkát is végeztettek, felháborodott és szorgalmazta, hogy a felperes ezt a munkaszerződése hiányát is tegye szóvá. Utóbbit a felperes meg is tette, de írásbeli munkaszerződés részére átadásra nem került.
2009. szeptember 8-án – szabadnapján – a felperest Dolgozó3 hívta fel azzal, hogy másnap már nem kell munkát végeznie. Dolgozó3 vezető4 (akit Dolgozó3 az I. rendű alperes területi vezetőjeként ismert) hívta fel azzal, hogy az áruházvezető nem szeretné, ha a felperes ott dolgozna. A felperes a beszélgetés után megkérte a vejét, hogy vigye be az áruházba. Ott Dolgozó3tal és vezető4sal beszélt. Utóbbi közölte vele, hogy szedje össze a cókmókját, többet nem kell jönnie.
A felperes részére sem a keletkezett munkaviszonyával, sem a munkaviszony megszüntetésével kapcsolatban sem ekkor, sem később nem adtak át iratokat, ilyet postán sem küldtek részére, de munkabért sem kapott.
A felperes 2009. szeptember 14-én fordult a bírósághoz, ahol a munkaviszony megszüntetést panaszolta. Hiánypótlási felhívást követően 2009. november 4-én, annak megállapítását kérte, hogy az I. rendű alperes jogellenesen szüntette meg a munkaviszonyát, és kérte elmaradt munkabér megfizetését 450,- Ft/óra díjjal. Az I. rendű alperes a 2009. december 2-i tárgyaláson a kereset elutasítását kérte arra hivatkozva, hogy közöttük munkaviszony nem jött létre. Csatolt egy munkaszerződés másolatot (7/A/4.), amely szerint a felperes 2009. szeptember 1-jétől készenléti munkakörben, heti 20 órás munkaidővel, havi 43.750,- Ft díjazással a II. rendű alperes alkalmazásában áll.
A felperes 2009. december 17-én bejelentette (6.irat), hogy a keresetét a II. rendű alperesre is kiterjeszti. A 2010. január 28-án érkezett beadványában (12.) a jogellenes megszüntetés megállapítását, az elmaradt munkabér és szabadságmegváltása megfizetését kérte.
A 2010. október 21-i tárgyaláson a felperes a keresetét úgy pontosította, hogy a II. rendű alperes vonatkozásában a munkaszerződés érvénytelenségének a megállapítását, míg az I. rendű alperes vonatkozásában a jogellenes megszüntetés megállapítását kérte. Utóbbit kérte kötelezni az ítélet jogerőre emelkedéséig elmaradt munkabére, szabadságmegváltás és 2 millió Ft nem vagyoni kártérítés megfizetésére.
Az elsőfokú bíróság a lefolytatott bizonyítási eljárás alapján a felperes keresetét túlnyomórészben megalapozottnak találta. Hivatkozott az Mt. 76. § (1) és (2) bekezdésében foglaltakra, ennek kapcsán kifejtette a következőket:
Perbeli esetben az alperesek a felperes eredeti aláírásával ellátott munkaszerződést bemutatni nem tudtak. Egyéb bizonyíték hiányában a bíróság nem fogadhatta el valónak a II. rendű alperessel „kötött” munkaszerződés létrejöttét, azt, hogy a felperes ezt a munkaszerződést aláírta volna. A tanúk vallomása igazolta, hogy a munka szervezőinek (Vezető1, Dolgozó) ugyan tudomásuk volt arról, hogy a gyakorlat szerint a jelentkezők valamely alvállalkozó alkalmazottjaként lesznek bejelentve. Ennek a lehetséges munkáltatónak a személyéről azonban még 2010. augusztus 31-én sem tudtak, így arról a felperest nem is tájékoztathatták. Semmiféle adat nem merült fel arra, hogy 2010. szeptember 1-jén a II. rendű alperes által kiállított munkaszerződés aláírásra, bemutatásra került volna a felperes részére, vagy hogy erről a felperest bármilyen módon tájékoztatták volna. A csoportvezető Dolgozó3 maga sem kapott munkaszerződést a munkavégzése során. Azt az állítását, hogy a dolgozók adatait elfaxolta a II. rendű alperes részére, nem lehet úgy értékelni, mint amely a munkaszerződés felperes és II. rendű alperes közötti megkötését igazolta. Ilyenként legfeljebb az lett volna értékelhető, ha a munkaszerződés dolgozók által is aláírt példányát kellett volna faxolnia, vagy ha ilyen szerződéseket a dolgozók részére történő átadás végett részére faxolnak. A II. rendű alperes munkáltatói jogkör gyakorlója, az ügyvezető a felperes, de munkatársa Dolgozó3 előtt is ismeretlen volt. fél neve2-vel a felperes sem szóban, sem írásban nem állapodott meg a munkaviszony létesítésében. Az, hogy a II. rendű alperes a könyvelő által átadott adatok alapján kitöltötte a munkaszerződés blankettát, hogy a hatóságok felé a munkaviszonyról bejelentést tett, nem igazolja a munkaszerződés érvényes létrejöttét. Ez ugyanis a felek erre vonatkozó kifejezett és egyértelmű akaratnyilvánítása alapján történhet meg. Ez a felperes részéről nyilvánvalóan nem történt meg. A bíróság e tény megállapításánál értékelte azt, hogy a Seyshelles-szigeteken bejegyzett tulajdonos által tulajdonolt II. rendű alperes a perbeli időszakban ténylegesen irodával sem rendelkezett. A bejegyzett székhelye valójában egy postacím volt, ahonnan az érkező postákat tovább vitték. A II. rendű alperes hivatkozása szerint – bár iratokat nem csatolt – a megbízást nem is a .... Kft.-től, hanem az ... Kft.-től kapták. A bíróság ebből arra következtetett, hogy a II. rendű alperes szándéka sem a munkaviszony létesítésére irányult, hanem arra, hogy a többszörös alvállalkozói láncolaton keresztül a fővállalkozó által megfelelően felhasználható számlák készüljenek.
A bíróság a fentiekre tekintettel megállapította, hogy a felperes és II. rendű alperes között érvényes munkaszerződés nem jött létre. A bíróság ebben a körben helyt adott a felperesi keresetnek, hiszen – az I. rendű alperes viszonylatában – jogi érdeke fűződött ahhoz (Pp. 123. §), hogy a munkaszerződés érvénytelenségét a bíróság az ítéletében állapítsa meg.

Az elsőfokú bíróság a bizonyítékok mérlegelésével azt állapította meg, hogy a munkaszerződés a felperes és az I. r. alperes között jött létre. A felperessel szóban megállapodtak a munkakörben, a munkabérben (450,- Ft/óra), valamint a munkavégzés helyében, azaz a munkaszerződés lényegi elemeiben.
Rámutatott arra, hogy az Mt. 3. § és 4. §-ából következően az nem eshet a felperes terhére, hogy az Mt. 74. §-a ellenére vele nem közölték, hogy a munkáltatói jogokat ki gyakorolja felette. A felperes előadása, a tanúk vallomása alapján azonban megállapítható volt, hogy a felperessel Vezető1 és Dolgozó úgy folytatták le a tárgyalásokat, hogy abból alappal következtethetett arra, hogy nevezettek az I. rendű alperes, mint munkáltató nevében járnak el. A felperes tehát – az Mt. 74. § (2) bekezdése szerint – alappal következtethetett e személyek jogosultságára. Ebből következően a bíróság azt állapította meg, hogy a felperes és az I. r. alperes között érvényes munkaszerződés jött létre.
Az Mt. 78/A. §-a szerint a munkaviszony – eltérő megállapodás hiányában – teljes munkaidőben való foglalkoztatásra jön létre. Bár az adatlapon 4 óra került feltüntetésre, de a részmunkaidőben való foglalkoztatást más adat nem igazolta, sőt annak ellentmondó adatok merültek fel a perben. A vallomások is megerősítették, hogy legalább havi 300 órás munkavégzés lehetőségét ajánlották a felperesnek. A tényleges foglalkoztatása sem (munkanapokon 7-20:30) igazolhatta a részmunkaidős megállapodást. Megjegyzi a bíróság, hogy a vagyonőri munkakör egy napi forgalmat bonyolító áruházban nem lehet készenléti jellegű munkakör. Az ott teljesítendő feladatok ugyanis kizárják azt, hogy a munkaideje egybefüggő 1/3-át pihenéssel tölthesse a munkavállaló, és – a különféle helyszíneken való folyamatos jelenlét, mozgás, állás miatt – az Mt. 117. § (1) bekezdés kb) pontja szerinti feltételek sem volnának megállapíthatók.
Nem volt vitatott az, hogy az I. rendű alperes részéről a munkaviszonynak az Mt. 87. §-a szerinti megszüntetésére nem került sor. Az I. rendű alperes képviseletében fellépő, így ismert személy vezető4 szóban szüntette meg a felperes munkaviszonyát.
Az Mt. 100. § (1) bekezdése alapján megállapította, hogy az I. r. alperes jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, amely az ítélet jogerőre emelkedésekor szűnik meg. Az Mt. 141. §-a szerint kötelezte az I. rendű alperest a 2009. szeptember 1–7. napja közötti ledolgozott időre a teljesített óraszám szerinti munkabér megfizetésére.
Az Mt. 100. § (6) bekezdése alapján marasztalta az I. rendű alperest 2009. szeptember 8. napjától az ítélethozatal napjáig terjedő időre az elmaradt munkabér megfizetésére. Ennek összegét a 2009. szeptember 8-ától kezdődő időre a lehetséges 8 órai teljes munkaidő alapján, az egyes hónapokra, illetve a törthónapok esetén a munkanapokra esően számolta a bíróság.
A felperes által előterjesztett nem vagyoni kártérítés iránti igényt tartalmilag az Mt. 100. §-a szerinti követelésnek tekintette, és az Mt. 100. § (4) bekezdése alapján az I. r. alperest 6 havi átlagkeresetnek megfelelő átalány kártérítés megfizetésére kötelezte. Értékelte, hogy a jogsértés bekövetkeztekor a felperes ugyan néhány napja állt munkaviszonyban, azonban vele szemben – aki az Eb. tv-ben is jelzett védett tulajdonsággal rendelkezik – kirívóan jogellenesen jártak el, továbbá azt is, hogy rokkantnyugdíjasként nem maradt teljesen ellátatlan a munkáltatói intézkedés miatt.
A szabadságmegváltásra vonatkozó kereseti kérelmet azért utasította el, mert az kétszeres kifizetést eredményezhetne.
Az ítélet ellen az I. r. alperes élt fellebbezéssel, elsődlegesen kérte annak megváltoztatását, a felperes kereseti kérelmének elutasítását, a Pp. 254. § (1) bekezdése alapján a perben a II. r. alperes és a felperes által kötött munkaszerződés érvénytelenségére vonatkozó határozat felülbírálását és annak hatályon kívül helyezését. Másodlagosan az első fokú ítélet Pp. 252. § (3) bekezdése szerinti hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasítását indítványozta. A fellebbezés III. pontjában felsorolta a Polgári perrendtartás azon rendelkezéseit, amelyet az elsőfokú bíróság álláspontja szerint megsértett, továbbá sérelmezte, hogy azon a tárgyaláson, amelyen Dolgozó3 tanút meghallgatta az I. r. alperes részére idézést nem küldött.
Vitatta az elsőfokú bíróság által megállapított tényállást, hivatkozott arra, hogy az elsőfokú bíróság nagy számban hagyott figyelmen kívül okirati bizonyítékokat, nem pontosított kereseti kérelem alapján folytatta le az eljárását, sérelmezte, hogy a felperes nem terjesztett elő jogcím megjelölésével határozott kereseti kérelmet az általa „nem vagyoni kártérítésnek” nevezett igény tekintetében, azt az elsőfokú bíróság a kereseti kérelemhez kötöttség elvét túllépve bírálta el az Mt. 100. § (4) bekezdése szerinti kárigényként.
Álláspontja szerint az elsőfokú bíróság nem tett eleget az indokolási kötelezettségének, az ítéletének meghozatalánál mellőzte az Mt. 4. § (1), 6. § (2), Mt. 7. § (3), Mt. 76. § (1) és (2), az Mt. 100. § (1) és (4) bekezdésében foglaltakat, továbbá nem alkalmazta a Vtv. 14. § (2), 16. § (2) és (3) bekezdésében foglaltakat.

A II. r. alperes csatlakozó fellebbezésében kérte az első fokú ítélet megváltoztatását és a felperes keresetének elutasítását, vagy a munkaszerződés érvényessége tekintetében a per megszüntetését. Másodlagos kérelme az első fokú ítélet hatályon kívül helyezésére irányult a Pp. 252. § (3) bekezdése alapján.
Hivatkozott az Mt. 7. § (3) bekezdésében írt jogvesztő határidő elmulasztására, ez okból a per megszüntetését indítványozta a Pp. 157. § a) pontja alapján. Sérelmezte, hogy a felperes csak az utolsó tárgyaláson terjesztette elő az érvénytelenség megállapítására irányuló kereseti kérelmét. A 7001/2005. (MK. 170.) FMM-PM együttes irányelv alkalmazásával kívánta alátámasztani, hogy a munkáltató személye a II. r. alperes volt.
Álláspontja szerint a felmondásra jogszerűen került sor, mert a vagyonőri munkakör olyan bizalmi jellegű, amelynek hiánya, vagy elvesztése esetén szükségessé válik az azonnali személycsere.
A felperes fellebbezési ellenkérelme az első fokú ítélet helybenhagyására irányult lényegében annak helyes indokai alapján. Az időmúlásra tekintettel a keresetét felemelte, 2010. október 21. napjától 2012. január 25. napjáig terjedően elmaradt munkabér címén további 1 298 800 forint megfizetésére kérte az I. r. alperes kötelezését.
Az I. r. alperes fellebbezése csak kis részben megalapozott.
A II. r. alperes csatlakozó fellebbezése nem megalapozott.
Az elsőfokú bíróság helyesen állapította meg az tényállást, az átalány kártérítés mértéke kivételével helytálló az arra alapított érdemi döntése, azonban az ahhoz fűzött jogi indokolást a másodfokú bíróság szükségesnek találta kiegészíteni a következők szerint:
A felperes az első fokú ítélet keresetet elutasító rendelkezését fellebbezéssel nem támadta, ezért azt  másodfokú bíróság nem fellebbezett résznek tekintette.
A másodfokú bíróság az I. r. alperes fellebbezése folytán elsődlegesen azt vizsgálta, hogy az elsőfokú bíróság a Polgári perrendtartás szabályai szerint eljárva hozta-e meg az érdemi döntését. Az I. r. alperes a fellebbezése III. pontja alatt mintegy 3 oldalon keresztül felsorolta a Polgári perrendtartás elsőfokú bíróság által mellőzött szabályait, megjelölve a jogszabályhelyet és annak rövid szövegét. Az I. r. alperes azonban a megjelölt jogszabályi rendelkezéseket nem kapcsolta össze az elsőfokú bíróság eljárásával, és nem pontosította, hogy az elsőfokú bíróság mely cselekményéhez kapcsolódóan sérelmezi azokat. A megfeleltethetőség hiányában a másodfokú bíróság eljárási szabálysértést a fellebbezés III. pontjában felsoroltak szerint nem talált megállapíthatónak.
Az elsőfokú bíróság a 2010. május 27. napján megtartott tárgyaláson hallgatta meg Dolgozó3 tanúként, a tárgyalási jegyzőkönyvből kitűnően az I. r. alperes szabályszerű idézésére nem került sor. A tárgyalási jegyzőkönyv tanúsága szerint az elsőfokú bíróság arról tájékoztatta a feleket, hogy az I. r. alperesi képviselő hiányában elkülönített tárgyalást tarthat a II. r. alperessel szemben előterjesztett kereset vonatkozásában. Rögzítésre kerül, hogy „E tárgyaláson tehát a II. r. alperessel szemben előterjesztett kereseti kérelmet tárgyalhatja a bíróság.” (30. sz. jegyzőkönyv 2. o.) A periratok tanúsága szerint az elsőfokú bíróság a 30. sz. tárgyalási jegyzőkönyvet az I. r. alperes részére megküldte, a visszaérkezett tértivevény tanúsága szerint annak kézbesítésére 2010. június 11. napján került sor. Az ezt követően folytatódó első fokú eljárás során az I. r. alperes eljárási szabálysértést nem panaszolt, és nem kérte Dolgozó3 ismételt tanúkénti meghallgatását sem.
Eljárási szabálysértés hiányában a másodfokú bíróság érdemben bírálta el az elsőfokú bíróság ítéletét. A másodfokú bíróság azt állapította meg, hogy az elsőfokú bíróság a bizonyítékokat okszerűen, egymással összevetve, összességében kellő súllyal értékelve hozta meg a döntését, az érvényes munkaszerződés illetve a munkaviszony létrejötte tekintetében. A másodfokú bíróság teljes mértékben osztotta az elsőfokú bíróság ítéletének 5. oldalán kifejtett jogi érvelését. Egyetértett azzal a megállapítással, miszerint a felperes abban a tudatban és szándékkal jelentkezett a munkavégzésre, tárgyalt az I. r. alperes székhelyén az I. r. alperes képviseletében fellépő személyekkel, majd abban a tudatban vette fel a munkát, hordta az I. r. alperes formaruháját, kitűzőjét, hogy az I. r. alperes alkalmazottja. Az I. r. alperes képviseletében eljáró személyek nem adtak arról tájékoztatást, hogy ők milyen más egyéb minőségben tárgyalnának, illetve állapodnának meg a felperessel. A másodfokú bíróság álláspontja szerint az Mt. 3. § (1) bekezdésében foglaltak alapján a munkaviszonyban álló felektől megkívánható, hogy az egyik fél jogával a másik fél érdekeit figyelembe véve úgy éljen, hogy azzal annak indokolatlanul hátrányt ne okozzon, és evégett különösen az eset körülményei szerint indokolt tájékoztatást a másik félnek megadja. Az elsőfokú bíróság ítéletének indokolásából kitűnően az I. r. alperes joggyakorlása nem az Mt. 3. § (1) bekezdésében foglalt kötelezettségnek felel meg, az a jóhiszeműség és tisztesség követelményébe ütközik, mert annak betartása a munkaszerződés megkötésére irányuló tárgyalás során is az I. r. alperes kötelezettségét képezte. Az Mt. 3. § (1) bekezdésének megsértésére alapítottan a másodfokú bíróság a II. r. alperes tekintetében a munkaszerződés semmisségét állapította meg, amelyet az Mt. 8. § (1) bekezdése alapján hivatalból kellett figyelembe venni. A felperes a 8. sz. beadványában maga is hivatkozott az Mt. 3. § (1) bekezdésének megsértésére, amelyre vonatkozó utalást az elsőfokú bíróság ítélete is tartalmaz az Mt. 74. §-ában foglaltak kapcsán.

Mind az I. r. alperes fellebbezési, mind a II. r. alperes csatlakozó fellebbezési másodlagos kérelme az első fokú ítélet hatályon kívül helyezésére irányult a Pp. 252. § (3) bekezdésére alapítottan, anélkül azonban, hogy megjelölésre került volna, milyen bizonyítási eljárás lefolytatása válhat szükségessé.

Az I. r. alperes fellebbezése kapcsán a másodfokú bíróság hivatkozik a Pp. 221. §-ában foglaltakra, melyből kitűnően a határozatnak nem kell kiterjedni az eljárás során felmerült valamennyi, de az ügy elbírálása szempontjából jelentéktelen, vagy nem vitatott tényre, körülményre, adatokra. Ilyennek minősül a IV. kerületi Rendőrkapitányságon tett feljelentés (33/A/2.), amelyből kitűnően arra 2010. február 10-én került sor, de a II. r. alperes csak 2010. június 10-én csatolta. Az irat különösebb jelentőséggel azért nem bír, mert azzal a II. r. alperes nem tudta igazolni, hogy az eltulajdonított iratok között találhatók a felperessel kapcsolatos iratok, ahogyan azt a 39. sz. előkészítő iratában el is ismerte. fél neve a perben értékelhető tanúvallomást nem tett; az I. r. alperes nem fejtette ki, mi tette kétségessé a felperes szavahihetőségét; nem indokolta milyen jelentősége van annak, hogy a felperes 3 év elteltével az általa 1-2 alkalommal látott felvételi eljárás helyszínére az ott dolgozókhoz képest eltérő vázrajzot készített, milyen jelentősége van annak, hogy a ... u. 14. alatti irodaházban hány gazdasági társaságnak van bérleménye, amennyiben a perben nem érintettek; nem részletezte milyen ellentmondásokat kellett volna feltárni fél neve2, Dolgozó és Vezető1 tanúvallomása tekintetében. Megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy a tanúk meghallgatására az I. r. alperes jelenlétében került sor, így ha ellentmondást észlelt, arra vonatkozóan indítványozni kellett volna annak tisztázását.
A fellebbezés II/2. pontja alatt az I. r. alperes a tényállást vitatta, azonban sikertelenül. Az elsőfokú bíróság azt széleskörűen feltárta, a hivatkozott megbízási szerződést értékelte. Az ítélet 2. oldal 6. bekezdéséből kitűnően az elsőfokú bíróság nem jutott arra a téves következtetésre, hogy a toborzást az I. r. alperes végezte volna.
A fellebbezés II/3. pontja körében az elsőfokú bíróság nem hagyta figyelmen kívül a megjelölt okiratokat az ítélet 2. oldal utolsó, 3. oldal 1. és 5. oldal 5. bekezdése szerint, ugyancsak itt értékelte a II. r. alperes részéről a társadalombiztosítás felé történő bejelentését is a felperesnek.
A fellebbezés II/4. pontja tekintetében az I. r. alperes a perben nem jelölte meg, hogy milyen jogszabály alapján, mely óraszámban kerülhetett volna sor a felperes foglalkoztatására, az elsőfokú bíróság a hivatkozott adatlappal szemben egyéb bizonyítékokat vett figyelembe az ítélet 6. oldal 5. bekezdéséből kitűnően.
A fellebbezés II/5. pontját illetően az elsőfokú bíróság tisztázta a tanúk jogállását, ehhez mérten értékelte a perben tanúsított magatartásukat az ítélet 3. oldal 2. bekezdése, illetve 5. oldal 5. bekezdése szerint.
A fellebbezés II/6. pontja vonatkozásában az elsőfokú bíróság eleget tett a Pp. 3. § (3) bekezdése szerinti tájékoztatási, valamint annak a kötelezettségének, hogy a Pp. 121. §-a szerinti kereseti kérelem benyújtására kerüljön sor. Nem hagyható figyelmen kívül, hogy a felperest képviselő pártfogó ügyvédek személyében változás történt. Az első fokú ítéletből kitűnően a bíróság a munkaszerződést a II. r. alperes vonatkozásában nem a Pp. 196. és 197. §-a szempontjából vizsgálta.
A fellebbezés II/7. pontját illetően az elsőfokú bíróság nem lépte túl a kereseti kérelemhez kötöttség elvét. A másodfokú bíróság ebben a körben hivatkozik az érvénytelenségi perekben felmerülő egyes eljárásjogi kérdésekről szóló 2/2010. (VI. 28.) PK. Vélemény 5.a. pontjában foglaltakra. Eszerint a bíróság a kereseti tényállásban előadottakhoz, valamint a kereset tárgyához általában kötve van. A kereseti kérelemhez kötöttség azonban nem jelenti azt, hogy a bíróság a fél által megjelölt jogcímhez is kötve van. A bíróság a fél kérelmének helyt adhat akkor is, ha a fél által előadott tények a kérelmet más jogcímen megalapozzák. Az elsőfokú bíróság helytállóan értékelte, hogy az a hivatkozás, miszerint „ … a felperes életvitele megnehezült, elhelyezkedni nem tudott, a család fokozottabb támogatására volt szükség”, az Mt. 100. § (4) bekezdése szerinti igénynek minősül.
Ami az elsőfokú bíróság indokolási kötelezettségét illeti, a felperes az eljárás során hivatkozott arra, hogy az eltelt idő miatt nem emlékszik valamennyi általa aláírt iratra. (20. sz. jegyzőkönyv 5. o.)
Az elsőfokú bíróság az ítélet 6. oldal 5. bekezdésében megindokolta, miért nem a munkaszerződés szerinti foglalkoztatási időt vette figyelembe.
Arra, hogy ki végezte a toborzást, az ítélet 2. oldal 6. bekezdése tartalmaz megállapítást.
Az elsőfokú bíróság nem kötelezte az I. r. alperest a felperes munkáltatókénti bejelentésére.
A fellebbezés IV. pontjában az I. r. alperes azon jogszabályhelyeket sorolta fel, amelyeket a bíróság az ítéletének meghozatala során mellőzött, azonban ezt ismételten nem pontosította az ítéleti érveléshez kapcsolódóan. Megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy az I. r. alperes a rokkant nyugdíjra vonatkozó szabályokat nem jelölte meg.
Az I. r. alperes sérelmezte az ítélet 5. oldal utolsó mondatában tett megállapítást. Fellebbezésében azonban az elsőfokú bíróság által figyelembe vett adatokat nem cáfolta, nem alkalmas arra az a hivatkozás, miszerint a II. r. alperes a tárgyalásokon képviseltette magát és az ellenkérelmét is kifejtette. Megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy fél neve2 ügyvezető írásbeli nyilatkozata szerint a megbízást nem is a .... Kft-től, hanem az .... Kft-től kapták. (19. sz. irat)
Végezetül a fellebbezés V. pontjában az I. r. alperes speciális szabályok alkalmazásának elmaradására hivatkozott, azonban ezekre alapított jogi álláspontját az első fokú eljárás során nem terjesztette elő.

A II. r. alperes csatlakozó fellebbezése kapcsán  másodfokú bíróság a következőkre mutat rá:
Az elsőfokú bíróság nem az Mt. 7. §-ának alkalmazásával járt el.
A felperes a kereseti kérelmét a 41. sz. nyilatkozatában előterjesztette, annak pontosítására került sor az utolsó tárgyaláson, amelyet a Pp. 146. § (1) bekezdése lehetővé tesz.
A II. r. alperes helytállóan hivatkozott arra, hogy a 7001/2005. (MK. 170.) FMM-PM együttes irányelv a munkaviszony és más jogviszonyok elhatárolására született, a jogviszonyok jellegének sajátossága egybevetésével. Ez okból nem alkalmas a munkáltató személye azonosítására.
Az elsőfokú bíróság nem vizsgálta a felperes munkaviszonya megszüntetésének indokát, csak annak módját, így az indok jogszerűségére hivatkozás nem bír jelentőséggel.

A másodfokú bíróság megalapozottnak találta az I. r. alperes fellebbezését az átalány kártérítés mértéke tekintetében. A másodfokú bíróság álláspontja szerint azt kellett értékelni, hogy a jogsértés bekövetkeztekor a felperes néhány napja állt munkaviszonyban, továbbá azt, hogy rokkantnyugdíjasként nem maradt teljesen ellátatlan a munkáltatói intézkedés miatt. Ezen körülmények alapján az átalány kártérítés törvény által meghatározott minimum, 2 havi átlagkeresetnek megfelelő összegét találta arányban állónak.

A másodfokú bíróság a Pp. 247. § (1) bekezdése alapján megalapozottnak találta a felperes időmúlásra tekintettel történt keresetfelemelését. A fellebbezési ellenkérelemből kitűnően a felperes az elsőfokú bíróság által követett számítási mód alapján terjesztette elő a további elmaradt munkabér iránti igényét. Az alperesek sem a számítás módját, sem pedig annak összegszerűségét nem tették vitássá. A másodfokú bíróság erre tekintettel kötelezte az I. r. alperest további elmaradt munkabér megfizetésére.

A másodfokú bíróság a fenti indokolással az elsőfokú bíróság ítéletét a fellebbezett részében részben megváltoztatta a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján és a rendelkező rész szerint határozott.
Az I. r. alperes fellebbezése és a II. r. alperes csatlakozó fellebbezése sikertelennek bizonyult, ezért kötelesek a le nem rótt fellebbezési illeték viselésére a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján.
A felperes a másodfokú eljárásban 100 %-ban pernyertes lett, ezért a pártfogó ügyvéd díját az alperesek viselik a Pp. 87. §-a alapján.
Budapest, 2012. január 25.
  Mészárosné dr. Szabó Judit s. k.
a tanács elnöke

Siposné dr. Takács Ágnes s. k.                                          Dr. Némethné dr. Simay Ingrid s. k.
	   előadó bíró								          bíró

A kiadmány hiteléül: