Fővárosi Ítélőtábla
6.Pf.21.771/2012/4.

A Fővárosi Ítélőtábla a dr. Németh Renáta pártfogó ügyvéd által képviselt  felperesnek, az Országos Bírósági Hivatal, dr. Földesi Margit bíró által képviselt IV. rendű alperes ellen, személyhez fűződő jog megsértése és kártérítés iránt indított perében, a Budapest Környéki Törvényszék 2012. július 3. napján meghozott, 21.P.28.683/2008/70. számú ítélete ellen, a IV. rendű alperes részéről 72. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán, meghozta a következő

í t é l e t e t : 

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének nem fellebbezett részét nem érinti, fellebbezett rendelkezését megváltoztatja, és az alperes által a felperesnek fizetendő nem vagyoni kártérítés tőkeösszegét 500.000 (ötszázezer) Ft-ra és az elsőfokú bíróság által megállapított időponttól járó és mértékű késedelmi kamatra leszállítja. Ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasítja.

A pernyertesség és pervesztesség aránya a felperesre terhesebben 10-90%-ra módosul. 

A kereseti illeték viselésére vonatkozó rendelkezést helybenhagyja.

A le nem rótt fellebbezési illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I n d o k o l á s

A felperes volt házastársa a Pesti Központi Kerületi Bíróság előtt 0101 6.Vh.17.420/1998. számon végrehajtási eljárást kezdeményezett a felperessel szemben, a felperest terhelő gyermektartásdíj behajtása érdekében. A bíróság 1999. február 1-jétől kezdődően havonta 3.000 forint folyamatos tartásdíjra, továbbá az 1993. december 1-jétől 1999. január 31-ig felmerült 214.000 forint hátralékra rendelte el végrehajtási lap kibocsátásával a végrehajtást. Az eljáró végrehajtó letiltó végzést bocsátott ki 1999. július 1-jétől esedékes havonta 3.000 forint folyamatos tartásdíjra, 353.996 forint hátralékra, 6.200 forint bírósági költségre és 26.578 forint végrehajtási költségre. A letiltást a felperes munkáltatója megkezdte. A Fővárosi Bíróság mint másodfokú bíróság a 48.Pkfv.22.720/2001/1. számú végzésével a végrehajtási lapot az 1998. május 1-jét megelőzően esedékessé vált gyermektartásdíj tőkeösszege vonatkozásában visszavonta. A felperes ellen a Pesti Központi Kerületi Bíróság előtt 14.B.20.722/1999. ügyszámon tartás elmulasztásának vétsége miatt büntetőeljárás volt folyamatban. Az eljárásban a bíróság elrendelte a felperes elmeorvosi vizsgálatát. A bírósághoz 2001. április 13-án érkezett meg a felperes munkáltatójának igazolása arról, hogy a felperes hátralékos tartásdíj tartozását levonták a felperes fizetéséből, 2001. május 1-jétől csak az esedékes tartásdíjat vonják. Az eljárás további szakaszában a bíróság több alkalommal elrendelte a felperes elővezetését. A felperest több tárgyalásra és a szakértői vizsgálatra a rendőrség vezette elő. A bíróság a 2003. december 2-án meghozott ítéletével a büntethetőséget kizáró körülmény, a tartásdíj teljes kifizetése miatt a büntetőeljárást megszüntette, a felperest megrovásban részesítette, és kötelezte 32.210 forint bűnügyi költség megfizetésére. A Fővárosi Bíróság a 21.Bf.5640/2004/8. számú végzésével az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. A Legfelsőbb Bíróság a Bfv.II.3/2007/9. számú végzésével a jogerős határozatot hatályában fenntartotta.
A felperes a keresetében 5.000.000 forint nem vagyoni és 451.590 forint vagyoni kártérítés megfizetésére kérte kötelezni a IV. rendű alperest. Nem vagyoni kártérítés iránti követelésének ténybeli alapjaként előadta, hogy a büntetőügyben eljáró bíró nem vette át tőle a felmutatott iratokat, vele szemben trágár szavakat használt és retorziót helyezett kilátásba, vétségiből bűntettibe utalta az eljárást, továbbá elrendelte a felperes elmeorvosi vizsgálatát. Álláspontja szerint az eljáró bíró ezekkel a magatartásaival megsértette a becsület és emberi méltóság védelméhez fűződő személyiségi jogait. Kifejtette, hogy a tartásdíj megfizetését igazoló munkáltatói igazolás megérkezése után a bíróságnak haladéktalanul meg kellett volna szüntetnie a büntetőeljárást. Hivatkozott arra, hogy az igazolás megérkezését követő eljárás törvénytelen és szükségtelen volt. Előadta, hogy az igazolás megérkezése után a bíróság intézkedésére öt alkalommal vezette elő a rendőrség. Okfejtése szerint az eljárás folytatása, annak elhúzódása, elővezetése és zaklatása ugyancsak a becsületét és az emberi méltóságát sértették. 32.210 forintra bűnügyi költség, 49.500 forintra utazási-, étkezési költség és kiesett munkabér, 19.880 forintra utazási költség, 350.000 forintra a végrehajtási eljárásban jogalap nélkül behajtott tartásdíj megtérítése címén tartott igényt. Követelése kiterjedt a kártérítés után járó törvényes mértékű késedelmi kamatnak és a perrel felmerült költségeinek a megfizetésére is.

A IV. rendű alperes ellenkérelme a kereset elutasítására irányult. Védekezésében hivatkozott arra, hogy önmagában sem a büntetőeljárás megindítása, sem annak elhúzódása nem szolgálhat alapul személyhez fűződő jog megsértésének megállapítására, és nem vagyoni kártérítés iránti követelést sem alapoz meg. Kifejtette, hogy az előállítás módjáért nem a bíróságot, hanem a rendőrséget terheli a felelősség. Álláspontja szerint mind a büntetőeljárás megindítására, mind a felperes orvosi vizsgálatának elrendelésére indokoltan és törvényesen került sor. Előadta, hogy a másodfokú bíróság a végrehajtási lap részleges visszavonásával orvosolta az elsőfokú bíróság tévedését. Hangsúlyozta, hogy kártérítési igényt kizárólag a kirívóan súlyos jogalkalmazási tévedések alapozhatnak meg. Okfejtése szerint a felperes a tartásdíj jogosultjától követelheti a jogszerűtlenül levont tartásdíj visszafizetését.

Az elsőfokú bíróság az ítéletével kötelezte a IV. rendű alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 1.000.000 forint nem vagyoni kártérítést és ezen összeg után 2003. december 2. napjától a kifizetés napjáig járó törvényes mértékű késedelmi kamatot, valamint 312.966 forint vagyoni kártérítést és ezen összeg után 2010. március 30. napjától a kifizetés napjáig járó törvényes mértékű késedelmi kamatot. A büntetőügyből eredő vagyoni kártérítés tekintetében a pert megszüntette. Ezt meghaladóan a keresetet elutasította. Megállapította, hogy a le nem rótt kereseti illetéket az állam viseli, továbbá, hogy a felek pernyertességének- pervesztességének aránya 50-50 %. Ítéletének indokolásában úgy foglalt állást, hogy a Pp. 128. §-a alapján a büntetőeljárással kapcsolatos vagyoni kártérítés iránti kereset vonatkozásában perfüggőség áll fenn, ezért e kereseti kérelem tekintetében a Pp. 130. § (1) bekezdés d) pontja és 157. § a) pontja alapján szüntette meg a pert. Rámutatott, hogy a felperes a gyermektartásdíj megfizetésének elmulasztásával okot adott a büntetőeljárás megindítására. A felperesnek azon állításait, ami szerint a büntetőeljárásban eljáró bíró megtagadta a beadványainak átvételét, trágár módon beszélt és retorziót helyezett kilátásba a felperessel szemben, nem találta bizonyítottnak. A Legfelsőbb Bíróság felülvizsgálati eljárásban hozott határozatának indokolása alapján arra az álláspontra helyezkedett, hogy miután a bírósághoz megérkezett a felperes munkáltatójának igazolása a tartásdíj hiánytalan megfizetéséről, a bíróságnak az eljárást haladéktalanul meg kellett volna szüntetnie; az igazolás megérkezését követő eljárás törvénysértő és szükségtelen volt, az jelentős érdeksérelmet okozott a felperesnek. Okfejtése szerint az, hogy jelentős időtartamban büntetőeljárás hatálya alatt állt, az elővezetése foganatosítása, a felesleges kényszercselekmények és a szigorúbb eljárási szabályok alkalmazása mélyen kihatott a felperes személyiségére, életminőségében romlást okozott. Ezeket a hátrányokat a Pp. 206. §-ának alkalmazásával megállapított 1.000.000 forint nem vagyoni kártérítéssel ítélte kiküszöbölhetőnek. A Ptk. 362. §-a alapján azt a jogi következtetést vonta le, hogy a felperes nem követelheti vissza a jogosulttól a jogszerűtlenül behajtott tartásdíjat, mert az életfenntartás céljára adott juttatásnak minősül. Kifejtette, hogy a jogszerűtlen behajtással okozott kár rendes jogorvoslattal nem volt elhárítható, ezért a bírósági jogkörben okozott kár megtérítésének a Ptk. 349. § (1) bekezdésében előírt különös feltétele megvalósult. Álláspontja szerint az önkéntes teljesítés elmaradása miatt a végrehajtási eljárás megindítása indokolt, a végrehajtói jutalék felszámítása pedig jogszerű volt. Úgy foglalt állást 312.996 forint behajtása áll okozati összefüggésben a végrehajtás jogszerűtlen elrendelésével.

Az ítélet ellen, elsődlegesen annak megváltoztatása és a kereset teljes elutasítása, másodlagosan az ítélet részbeni megváltoztatása, a nem vagyoni kártérítés leszállítása  mellett a vagyoni kártérítés iránti kereset elutasítása érdekében a IV. rendű alperes terjesztett elő fellebbezést. Hivatkozott arra, hogy az ítélettel érdemben elbírált követelések tekintetében perfüggőség áll fenn, mert a felperes ezeket a követeléseket a jelen perben előadottakkal megegyező tények alapján a Győri Törvényszék előtt 31.P.20.008/2011. számon folyamatban volt perben is érvényesítette. Sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság a nem vagyoni kártérítés összegének megállapítása során egyes körülményeket kétszeresen értékelt. Kifogásolta, hogy az elsőfokú bíróság nem fejtette ki, hogy pontosan miként hatottak ki a felperes által sérelmezett magatartások a felperes személyiségére. Álláspontja szerint az elsőfokú bíróságnak értékelnie kellett volna a felperes közrehatását is a büntetőeljárás elhúzódásában. Vitatta, hogy a felperest olyan hátrányok érték, amelyek kiküszöböléséhez nem vagyoni kártérítés szükséges. Hivatkozott a végrehajtási eljárásban behajtott tartásdíj megtérítése iránti követelés elévülésére.

A felperes a fellebbezési ellenkérelmében az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyását indítványozta.

Az alperes a fellebbezésében nem támadta az elsőfokú bíróság ítéletének a pert megszüntető és a keresetet elutasító rendelkezéseit, ezért ezek a rendelkezések a Pp. 228. § (4) bekezdése alapján első fokon jogerőre emelkedtek. Emiatt a Fővárosi Ítélőtábla kizárólag az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel támadott marasztaló rendelkezéseit vizsgálta felül.

Az alperes fellebbezése részben megalapozott.

Az elsőfokú bírság a tényállást helyesen állapította meg, az így megállapított tényállásból levont jogi következtetéseivel és az arra alapított érdemi döntésével a Fővárosi Ítélőtábla azonban csak részben értett egyet.

Az alperes a fellebbezésében megalapozottan hivatkozott arra, hogy a felperes a jelen perben előadott tényekkel azonos tényekre alapozottan vagyoni- és nem vagyoni kártérítés megfizetése iránti kereseti kérelmeket terjesztett elő jelen per alperesével szemben a Győri Törvényszék előtt 31.P.20.008/2011. számon folyamatban volt perben. A Győri Törvényszék 2012. április 26-án 38. sorszámon a keresetet elutasító ítéletet hozott, amely ellen jelen per felperese fellebbezést terjesztett elő.

A Pp. 128. §-a szerint a perindítás hatályai a keresetnek, illetőleg a viszontkeresetnek (147. §) az ellenféllel való közlésével állanak be.

A Pp. 229. § (1) bekezdése kimondja, hogy a keresettel érvényesített jog tárgyában hozott ítélet jogereje kizárja, hogy ugyanabból a tényalapból származó ugyanazon jog iránt ugyanazok a felek - ideértve azok jogutódait is - egymás ellen új keresetet indíthassanak, vagy az ítéletben már elbírált jogot egymással szemben egyébként vitássá tehessék (anyagi jogerő).

A Pp. 130. § (1) bekezdés d) pontja értelmében a bíróság a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül [125. § (1) bek.] elutasítja, ha megállapítható, hogy a felek között ugyanabból a ténybeli alapból származó ugyanazon jog iránt - akár ugyanazon bíróság, akár más bíróság előtt - a per már folyamatban van (128. §), vagy annak tárgyában már jogerős ítéletet hoztak (229. §).

A Pp. 157. § a) pontja úgy rendelkezik, hogy a bíróság a pert megszünteti ha a keresetlevelet már a 130. § (1) bekezdésének a)-h) pontja alapján idézés kibocsátása nélkül el kellett volna utasítani.

A jelen per korábban indult, mint a Győri Törvényszék előtt folyamatban volt per, a felperes az azonos tényekre alapozott vagyoni- és nem vagyoni kártérítés iránti kereseti kérelmeit jelen perben korábban terjesztette elő, és a kereseti kérelmeket tartalmazó beadványok alperes részére történő kézbesítése is hamarabb történt meg a jelen perben. Erre figyelemmel a perfüggőség a Pp. 128. §-a alapján a jelen perben állt be korábban. Emiatt a Győri Törvényszék előtt folyamatban volt, jelenleg a Győri Ítélőtábla előtt folyamatban lévő perre tekintettel nem volt lehetőség a per megszüntetésére.

A Győri Törvényszék 31.P.20.008/2011/38. számú ítélete a felperes fellebbezése folytán nem emelkedett jogerőre. Az ítélet anyagi jogerejének hiánya miatt a jelen perben érvényesített követelések nem minősülnek ítélt dolognak, ezért a per a Győri Törvényszék 31.P.20.008/2011/38. számú ítéletére tekintettel sem volt megszüntethető.

Mindezekre tekintettel az alperes perfüggőségre való hivatkozása megalapozatlan, és az elsőfokú bíróság helyesen járt el, amikor az alperes fellebbezésével érintett kereseti kérelmeket érdemben vizsgálta.

A felperes bírósági jogkörben okozott kár megtérítése iránt terjesztett elő keresetet az alperessel szemben. A nem vagyoni kártérítés iránti követelését személyhez fűződő jogainak a megsértésére alapította.

A Ptk. 339. § (1) bekezdése szerint aki másnak jogellenesen kárt okoz, köteles azt megtéríteni. Mentesül a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható.

A Ptk. 349. § (1) bekezdése kimondja, hogy államigazgatási jogkörben okozott kárért a felelősséget csak akkor lehet megállapítani, ha a kár rendes jogorvoslattal nem volt elhárítható, illetőleg a károsult a kár elhárítására alkalmas rendes jogorvoslati lehetőségeket igénybe vette.

A Ptk. 349. § (3) bekezdése értelmében ezeket a szabályokat kell alkalmazni a bírósági és ügyészségi jogkörben okozott kárért való felelősségre is, ha jogszabály másként nem rendelkezik.

A Ptk. 84. § (1) bekezdés e) pontja úgy rendelkezik, hogy akit személyhez fűződő jogában megsértenek, az eset körülményeihez képest kártérítést követelhet a polgári jogi felelősség szabályai szerint.

Ezeknek a törvényi rendelkezéseknek az alapján a bírósági jogkörben a személyhez fűződő jogok megsértésével okozott nem vagyoni károk megtérítése iránti követelések esetében is vizsgálni kell, hogy fennállnak-e a kártérítési felelősség megállapításának a Ptk. 349. § (1) bekezdésében előírt különös, valamint a Ptk. 339. § (1) bekezdésében meghatározott általános feltételei.

A felperes a nem vagyoni kártérítés iránti követelését részben arra a tényre alapította, hogy az alperes a felperes ellen indult büntetőeljárást tovább folytatta azután is, miután az ügyben  a felperes büntethetőségét megszüntető körülmény merült fel, ami miatt az eljárást meg kellett volna szüntetni, továbbá a megszüntetésre okot adó körülmény felmerülése után is fenntartotta a felperes orvosszakértői vizsgálatára vonatkozó intézkedését és elrendelte a felperes elővezetését.

A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (Be.) sem a büntetőeljárás megszüntetésének elmulasztása esetére, sem a vádlott orvosszakértői vizsgálatára vonatkozó bírósági intézkedéssel szemben, sem az elővezetés elrendelésével szemben nem biztosít rendes jogorvoslatot. Ezért a felperes kárai rendes jogorvoslattal nem voltak orvosolhatók, így az alperes kártérítési felelősségének megállapításához szükséges, a Ptk. 349. § (1) bekezdésében meghatározott különös feltétel megvalósult.

A Legfelsőbb Bíróság a Bfv.II.3/2007/9. számú végzésének indokolásában rámutatott, hogy a büntetőügyben eljáró elsőfokú bíróságnak az eljárást haladéktalanul (Be. 332. § (1) bek.), akár tárgyaláson kívül (Be. 309. § (1) bek.) is meg kellett volna szüntetnie, miután a bírósághoz megérkezett a felperes munkáltatójának igazolása a hátralékos tartásdíj hiánytalan megfizetéséről. A Legfelsőbb Bíróság a felülvizsgálati határozatában kifejtette azt is, hogy az igazolás megérkezését követő eljárás szükségtelen és törvénysértő volt.

A felülvizsgálati határozat indokolásában foglaltakra figyelemmel az elsőfokú bíróság megalapozottan vonta le azt a következtetést, hogy a munkáltatói igazolás megérkezését - 2001. április 13-át - követően a büntetőeljárás további folytatása a felperessel szemben törvénysértő, ezáltal jogellenes volt. Miután a felperes a büntethetőséget megszüntető ok miatt nem volt büntethető, szükségtelen volt a felperes büntethetőségét kizáró körülmény - a felperes kóros elmeállapotának - további vizsgálata, és jogellenes volt a felperes orvosszakértői vizsgálatára vonatkozó intézkedés fenntartása, továbbá a felperes elővezetésének elrendelése is.

A Legfelsőbb Bíróság felülvizsgálati eljárásban hozott végzésének indokolása alapján megalapozottan vonható le az a következtetés is, hogy a büntetőügyben első fokon eljárt bíróság egyértelmű, értelmezést és mérlegelést nem igénylő törvényi rendelkezés alkalmazását mulasztotta el, ezért magatartása a jogellenességen túl felróható is.

A Ptk. 75. § (1) bekezdése szerint a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak.

A Ptk. 76. §-a értelmében a személyhez fűződő jogok sérelmét jelenti különösen a magánszemélyek bármilyen hátrányos megkülönböztetése nemük, fajuk, nemzetiségük vagy felekezetük szerint, továbbá a lelkiismereti szabadság sérelme és a személyes szabadság jogellenes korlátozása, a testi épség, az egészség, valamint a becsület és az emberi méltóság megsértése.

A büntetőügyben eljárt bíróság az eljárás megszüntetésére okot adó körülményről való tudomásszerzését követően több alkalommal rendelte el a felperes elővezetését; két esetben az elővezetést a rendőrség foganatosította is. Az elővezetések foganatosítása indokolatlanul és szükségtelenül korlátozta a felperes személyes szabadságát, ezért a bíróság az elővezetés jogellenes és felróható elrendelésével megsértette a felperes személyes szabadsághoz fűződő személyiségi jogát is. A jogsértés miatt a felperest hátrány érte, mert időlegesen nem választhatta meg szabadon a tartózkodási helyét.

A büntetőügyben eljárt bíróság az eljárás megszüntetésére okot adó körülményről való tudomásszerzését követően is fenntartotta a felperes orvosszakértői vizsgálatára vonatkozó intézkedését. Az intézkedés fenntartása szintén szükségtelen és indokolatlan volt; a felperes ép elmebeli állapotának szükségtelen kétségbe vonásával a bíróság megsértette a felperes emberi méltóságát.

A felperes a bíróság jogellenes és felróható magatartása miatt két és fél évig büntetőeljárás hatálya alatt állt azután is, hogy a bíróság tudomást szerzett a felperes büntethetőségét megszüntető körülményről.

Az ítélőtábla a Pp. 163. § (3) bekezdése alkalmazásával külön bizonyításra nem szoruló, köztudomású tényként vette figyelembe, és a felperest ért nem vagyoni kárként értékelte azt, hogy a büntetőeljárás több tekintetben is korlátozza a terhelt cselekvési lehetőségeit.

A Pp. 206. § (3) bekezdése szerint a bíróság a kártérítés vagy egyéb követelés összegét, ha a szakértői vélemény vagy más bizonyíték alapján meg nem állapítható, a per összes körülményeinek mérlegelésével belátása szerint határozza meg.

A nem vagyoni kártérítés összege szakértői vélemény vagy más bizonyíték alapján nem állapítható meg, ezért azt a bíróságnak a jogsértés jellegére, súlyosságára és következményeire figyelemmel mérlegeléssel kell megállapítania. A felperest megillető nem vagyoni kártérítés összegének megállapítása során az ítélőtábla a mérlegelés körébe vonta azt, hogy a felperes személyes szabadságának jogellenes korlátozása csak rövid ideig tartott, továbbá, hogy a felperes maga sem hivatkozott a büntetőeljárás folytatásával kapcsolatban őt ért konkrét sérelemre az elővezetésén és az orvosi vizsgálatra vonatkozó intézkedés fenntartásán kívül. Figyelemmel volt arra is, hogy a büntetőeljárást megszüntető határozattal szemben a felperes terjesztett elő fellebbezést és felülvizsgálati kérelmet, ezért az eljárás fellebbezési és felülvizsgálati szakaszokkal történt meghosszabbodása már nem állt okozati összefüggésben az elsőfokú bíróság jogellenes és felróható magatartásával.

Az elsőfokú bíróság által megítélt nem vagyoni kártérítés eltúlzott a felperest ért nem vagyoni hátrányok jellegéhez, súlyosságához és következményeihez képest, összege túllépi a Pp. 206. § (3) bekezdése alapján okszerű mérlegeléssel megállapítható összeget. Az ítélőtábla álláspontja szerint a felperest az alperes jogsértő magatartásával okozati összefüggésben ért nem vagyoni károk viszonylagos kiküszöbölésére 500.000 forint kártérítés szükséges és indokolt.

Az alperes a fellebbezésében hivatkozott a felperes végrehajtási eljárásban levont tartásdíj visszafizetése iránti követelésének elévülésére.

A Ptk. 324. § (1) bekezdése szerint a követelések öt év alatt elévülnek, ha jogszabály másként nem rendelkezik.
A Ptk. 326. § (1) bekezdése kimondja, hogy az elévülés akkor kezdődik, amikor a követelés esedékessé vált.
A Ptk. 360. § (1) bekezdése értelmében a kártérítés a károsodás bekövetkeztekor nyomban esedékes.

A Fővárosi Bíróság mint másodfokú bíróság a 48.Pkfv.22.720/2001/1. számú végzése, amellyel a végrehajtási lapot az 1998. május 1-jét megelőzően esedékessé vált gyermektartásdíj tőkeösszege vonatkozásában visszavonta 2001. május 3-án emelkedett jogerőre. A felperes munkáltatójának 2001. április 13-án kelt igazolásából azonban megállapítható, hogy hátralék levonása 2001 áprilisában teljes mértékben megtörtént, így a felperes kára legkésőbb 2001. április 13-án már bekövetkezett. Ehhez képest a kár megtérítése iránti követelés elévülési ideje 2006. április 13-án lejárt, a felperes a követelést azonban csak 2007-ben érvényesítette bíróság előtt. Figyelemmel arra, hogy a perben nem merült fel olyan körülmény ami az elévülést megszakította volna a Ptk. 327. § (1) bekezdése alapján, a követelés 2006. április 13-án elévült, és az a Ptk. 325. § (1) bekezdése értelmében bírósági úton nem érvényesíthető. Ezért az alperes elévülési kifogása megalapozott, és a felperes vagyoni kártérítés megfizetése iránti kereseti kérelme nem teljesíthető, azt az ítélőtábla érdemben nem vizsgálta (Ptk. 325. § (1) bek.).

Mindezekre tekintettel a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett részét a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján részben megváltoztatta, az alperes marasztalását 500.000 forint tőkére és az elsőfokú bíróság által megállapított időponttól járó és mértékű késedelmi kamatra leszállította, ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította. 

A pártfogó ügyvéd díjáról az ítélőtábla nem dönthetett, csupán a Pp. 87. § (2) bekezdése alapján a felek pernyertességének, illetve pervesztességének az arányát állapíthatta meg.

A Fővárosi Ítélőtábla az 1990. évi XCIII. törvény 5. § (1) bekezdés c) pontja, valamint a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdése és 14. §-a alapján rendelkezett a le nem rótt fellebbezési illeték viseléséről.

Budapest, 2013. június 7.

Világhyné Dr. Böcskei Terézia s. k.
a tanács elnöke

Dr. Lente Sándor s. k.                                                                              Dr. Csóka István s. k.
     előadó bíró                                                                                                        bíró

A kiadmány hiteléül:
dr. Remesné Sütő Petra
bírósági ügyintéző