Pfv.IV.20.222/2013/3.szám

A Kúria a Herke és Szabó Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Herke Csongor ügyvéd) által képviselt  felperesnek a dr. Ritócz Diána jogtanácsos által képviselt Baranya Megyei Rendőr-főkapitányság I. rendű és a dr. Kiss Péter jogtanácsos által képviselt Országos Rendőr-főkapitányság II. rendű alperesek ellen kártérítés megfizetése iránt a Baranya Megyei Bíróságon 11.P.20.554/2011. számon indult és a Pécsi Ítélőtábla Pf.III.20.083/2012/5. számú jogerős ítéletével befejezett perében a II.r. alperes által 22. sorszám alatt előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő

í t é l e t e t :

A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.

Ez ellen az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s

A jogerős ítélet által megállapított tényállás szerint a felperes román állampolgárként költözött Magyarországra 1998-ban, tanulmányi célból. Tartózkodási engedélye 2002. június 30-ig volt érvényes, ezt követően tanulmányi, majd családegyesítési célú tartózkodási engedélyét évente meghosszabbították. A felperes 2003. április 12-én házasságot kötött .. magyar állampolgárral, házasságukból 2004. augusztus 4-én egy fiúgyermek, majd 2006. augusztus 22-én ikergyermekek születtek, mindhárom gyermek magyar állampolgár. 

A felperes családjával 2006-ban a .. szám alatti ingatlanban lakott, egy 2004. március 14-én kelt lakásbérleti szerződés alapján. Az ingatlan .., .. és .. tulajdonában állt, .. haszonélvezeti jogával terhelten. 

A felperes 2006. június 20-án letelepedési engedély iránti kérelmet nyújtott be a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Dél-dunántúli Regionális Igazgatóságához, amelyben kérte a kérdéses ingatlan címére történő letelepedésének engedélyezését. Kérelméhez csatolta a szükséges dokumentumokat és a hivatkozott lakásbérleti szerződést. Az I.r. alperes 2006. július 31-én szakhatósági véleményt adott ki azzal, hogy a letelepedési kérelemmel kapcsolatban jogszabályban meghatározott kizáró ok nem merült fel, a beadvánnyal szemben közbiztonsági szempontból kifogás nem emelhető.

A bérelt ingatlan haszonélvezője 2006. augusztus 15-én megjelent a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Dél-dunántúli Regionális Igazgatóságán és olyan kijelentést tett, hogy a felperes által csatolt lakásbérleti szerződést és szálláshely-bejelentőt nem ő írta alá és a szerződésen szereplő aláírás nem is a gyermekeitől származik. A bejelentés nyomán a Pécsi Rendőrkapitányság 2006. augusztus 22. napjával nyomozást kezdett magánokirat hamisítás vétségének megalapozott gyanúja miatt a felperessel szemben. Ezt követően az I.r. alperes bűnügyi igazgatója 2006. augusztus 25-én szakhatósági véleményt adott ki, amelyben immáron a felperes letelepedési engedélyének elutasítását indítványozta. 

A Pécsi Rendőrkapitányság előtt megindult nyomozás során a felperest 2006. szeptember 21-ére gyanúsítottként idézték meg, de mivel a kihallgatását megelőzően a rendőrség ugyanezen eljárásban tanúként hallgatta meg ..t, aki elmondta, hogy bérbeadóként .. és .. neveket ő írta a lakásbérleti szerződésre, illetve a szállásbejelentő lapon az ő aláírása szerepel, a felperest már nem gyanúsítottként hallgatták meg 2006. szeptember 21-én. A nyomozás során végül ..t hallgatták ki gyanúsítottként, 2006. december 14-én vele szemben a büntetőeljárást megszüntették és megrovásban részesítették. 

Az IRM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Dél-dunántúli Regionális Igazgatósága 2006. október 5-én kelt 106-4403/17/2006-E. számú határozatával a felperes letelepedési engedély iránti, valamint az első lakóhely bejelentésére vonatkozó kérelmét elutasította arra hivatkozással, hogy az I.r. alperes szakhatósági véleményében kifogást emelt a letelepedési kérelem engedélyezésével kapcsolatban. A felperes ezen határozattal szemben fellebbezést terjesztett elő, amelyben jelezte, hogy az adott büntetőeljárásban őt nem gyanúsítottként, hanem tanúként hallgatták meg. 

A másodfokú közigazgatási eljárásban a II.r. alperes 2006. december 18-án másodfokú szakhatósági állásfoglalást adott ki, amelyben a felperes letelepedési kérelmének elutasítását javasolta arra hivatkozva, hogy a felperessel szemben magánokirat-hamisítás vétsége miatt a Pécsi Rendőrkapitányságon büntetőeljárás van folyamatban és az ügy 2006. december 14-én vádemelési javaslattal került a Pécsi Városi Ügyészségre. Ezen hivatkozott adatok a korábbiak szerint nem voltak valósak. 

A Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Idegenrendészeti Igazgatósága a 2007. január 2-án kelt 106-1350/2007. számú határozatával az elsőfokú közigazgatási határozatot helybenhagyta. A felperes letelepedési engedély iránti kérelmét azért nem találta teljesíthetőnek, mert a II.r. alperes által adott szakhatósági vélemény a kérelem elutasítását javasolta. A másodfokú közigazgatási hatóság határozatának felülvizsgálata iránt a felperes keresetet terjesztett elő, amelynek nyomán 2007. május 9-én a Baranya Megyei Bíróság a kihirdetéssel azonos napon jogerőre emelkedett 7.K.20.285/2007/5. számú ítéletével a másodfokú közigazgatási határozatot hatályon kívül helyezte és azon per alperesét új eljárás lefolytatására kötelezte, mert a felperes a bírósági eljárás során bizonyította, hogy ellene nem volt büntetőeljárás folyamatban, őt tanúként hallgatták ki, így a szakhatóságok véleménye nem volt megalapozott.

A Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Idegenrendészeti Igazgatósága a megismételt másodfokú eljárást 2008. február 13-án határozattal megszüntette, mert időközben hatályba lépett a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazására szóló 2007. évi I. törvény, így a felperes részére letelepedési engedélyt már nem kellett kiállítani, időközben ugyanis Románia az Európai Unió tagjává vált. 

A felperes letelepedési engedély hiányában ikergyermekei születése után 2006-ban és 2007. június 30-ig anyasági támogatást és gyes-t nem vehetett igénybe, gyed-et kapott, így összesen 430.094 forint állami ellátáshoz nem jutott hozzá. 

A felperes módosított keresetében 430.094 forint vagyoni és 600.000 forint nem vagyoni kártérítés megfizetésére kérte az alperesek egyetemleges kötelezését. 

Az elsőfokú bíróság ítéletében kötelezte az I.r. alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 250.000 forint nem vagyoni kártérítést és annak 2007. szeptember 10. napjától a kifizetés napjáig járó törvényes mértékű kamatát, valamint 12.500 forint elsőfokú perköltséget. Kötelezte a II.r. alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 430.094 forint vagyoni és 350.000 forint nem vagyoni kártérítést és ezeknek ugyancsak 2007. szeptember 10. napjától a kifizetés napjáig járó törvényes mértékű kamatát, valamint 39.000 forint első fokon felmerült perköltséget. Az első fokú ítélet indokolása megállapította: fennálltak a közigazgatási jogkörben okozott kár megtérítésének a Ptk. 349. § (1) bekezdésében rögzített általános és különös feltételei, tekintettel arra, hogy a felperes a jogorvoslati lehetőségeket kimerítette. Az első fokú ítélet megállapította: a felperes a letelepedési engedélyt az I.-II.r. alperesek téves szakhatósági véleménye miatt nem kapta meg. Megalapozottnak ítélte meg, hogy amennyiben az engedélyt megkapta volna a felperes, akkor részére a módosított keresetben megjelölt ellátásokat folyósították volna, a keresetben kidolgozott vagyoni kár (430.094 forint) ténylegesen bekövetkezett. A nem vagyoni kártérítési igény tekintetében kifejtette: köztudomású tényként bizonyítottnak fogadható el, hogy a felperest mind saját személyében, mind saját családi viszonyaiban megviselte az, hogy annak ellenére büntetőeljárás alatt álló személyként kezelték, hogy már 2006. szeptember 21-én nyilvánvalóvá vált, hogy az adott ügyben csak tanúként szerepel. Az elsőfokú bíróság megállapította azt is: 2006. augusztus 25-én még valóban volt adat arra nézve, hogy a felperessel szemben kezdeményeztek büntetőeljárást, azonban az időközben bekövetkezett változásról (tanúkénti kihallgatás) a rendőrségi rendszereken keresztül már olyan adatot kellett volna továbbítania, amelyből kitűnik, hogy a kérdéses büntetőeljárásban már nem ő a gyanúsított. Az első fokú ítélet kiemelte: a felperesnek alapvető joga,  hogy róla bármely hatóság pontos adatokat tüntessen fel a nyilvántartásban, az I.r. alperestől is elvárható az a magatartás, hogy az un. Robotzsaru rendszerben a valóságnak megfelelő adatokat tüntesse fel.

A II.r. alperes vonatkozásában az első fokú ítélet megállapította: a II.r. alperes, mint másodfokú szakhatóság véleményadása során nem a tőle elvárható körültekintéssel járt el, mert a vélemény adásának időpontjában a felperessel szemben büntetőeljárás nem volt folyamatban és az a közlés sem volt valós, hogy vele szemben vádemelési javaslattal továbbították az iratokat a Pécsi Városi Ügyészségre.

Az elsőfokú bíróság az alperesek egyetemleges marasztalására a kártérítés vonatkozásában nem látott alapot, mert úgy ítélte meg, hogy az alperesek nem közösen okozták a kárt. A jogellenes magatartásuk súlyát értékelve, a nem vagyoni kártérítés vonatkozásában különböző összegek megfizetésére kötelezte az egyes alpereseket.

A felperes fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. A jogerős ítélet néhány tekintetben pontosította az elsőfokú bíróság által megállapított tényállást és ennek során megállapította, hogy a Pécsi Városi Ügyészség tájékoztatta 2006. októberében a Pécsi Rendőrkapitányság vezetőjét arról, hogy pontosan kivel szemben állapítható meg a magánokirat-hamisítás vétségének gyanúja. A jogerős ítélet indokolása kifejtette, hogy a rendőrségen belül működő Robotzsaru-2000 integrált ügyvitel és ügyfeldolgozó rendszer működik  az eljárások adatainak rögzítésére, amelyre nézve az 1/2003. (II. 12.) ORFK utasítás szabályai az irányadóak. Ez az utasítás rögzíti, hogy valamennyi rendőrségi szerv köteles az általa folytatott büntetőeljárás során keletkezett releváns adatok rögzítésére ebben a rendszerben. Ugyancsak belső szabály rendelkezik az idegenrendészeti hatóságok megkeresése alapján a rendőrség szakhatósági véleményezési feladatainak végrehajtásáról. Ez a 14/2002. (IV. 10.) ORFK Bü.Főig. főigazgatói intézkedés, amelynek 6. pontja értelmében a letelepedési engedély iránti kérelem elutasítását a biztonság sérelme szempontjából megalapozott kizáró okok a külföldivel szemben addig az időpontig alkalmazhatók, amíg ő a bűntettesek nyilvántartásában szerepel, vagy a külföldi büntetőeljárás alatt állók nyilvántartásában szerepel, illetve amíg a büntetőeljárással összefüggésben elrendelt körözés hatálya alatt áll, illetve a külföldi korábbi kiutasítása esetén mindaddig, amíg a központi idegenrendészeti nyilvántartásban szerepel, valamint a szabálysértés elkövetése esetén a büntetést vagy intézkedést megállapító határozat jogerőre emelkedésétől számított két évig. A jogerős ítélet indokolása részletesen ismerteti a bűnügyi nyilvántartásról és a hatósági erkölcsi bizonyítványról szóló törvény releváns rendelkezéseit. Az utasítás tételesen meghatározza azt, hogy a szakhatósági véleményt adó szervnek mely nyilvántartásokat kell áttekinteni a szakhatósági vélemény megadását megelőzően. Azt is megállapította a jogerős ítélet, hogy a Robotzsaru-2000 nyilvántartási rendszer nem minősül bűnügyi nyilvántartásnak. A belső rendőrségi szabályok elemzésével a jogerős ítélet arra a következtetésre jutott, hogy a Pécsi Rendőrkapitányság a Robotzsaru rendszer tényállási részében a valóságnak nem megfelelő adatokat rögzített, amikor tényként állapította meg, hogy a felperes hamisította meg a letelepedési engedélyhez csatolt lakásbérleti szerződésen és a szálláshely-bejelentőn .. névaláírását. Ez ugyanis megállapítása szerint 2006. augusztus 22-én tényként nem volt megállapítható, a felperessel ebben az időpontban alapos gyanút senki nem közölt. Ehhez képest már 2006. augusztus 25-én sem volt jogszerű az I.r. alperes közlése, vagyis már ekkor felróható magatartást tanúsított. 

A jogerős ítélet nem találta megalapozottnak a II.r. alperesnek a jogalap hiányára való hivatkozását sem. A II.r. alperes által kiadott szakhatósági vélemény keletkezésének időpontjában már .. gyanúsítása is megtörtént, a Robotzsaru-2000 rendszerben a tényállási részt követően feltüntetett adatok is azt mutatták, hogy az eljárás gyanúsítottja ekkor már nem a felperes, hanem a nevezett személy volt. A jogerős ítélet megállapította: a II.r. alperes nem tett eleget a főigazgatói intézkedésben foglalt ellenőrzési kötelezettségének, nem tette meg a szükséges megkereséseket, így a tőle elvárható magatartást  elmulasztva adta ki a szakhatósági véleményt. Összességében tehát arra jutott a jogerős ítélet, hogy az I.-II.r. alperesek nem tudták bizonyítani, hogy az irányadó belső szabályok szerint úgy jártak el, ahogy az az adott helyzetben elvárható volt, így kártérítési felelősségük a felperes irányában fennáll.

A jogerős ítélet indokolása tartalmazta azt is: helytelen volt az elsőfokú bíróság azon álláspontja, amely szerint a perbeli esetben az egyetemleges felelősség közös károkozás hiányában ne lenne alkalmazható. A másodfokú bíróság szerint az alperesek egymásra épülő magatartása együttesen vezetett a felperes kárának bekövetkezéséhez, ezért felelősségük a felperes irányában egyetemleges. A felperes ilyen irányú fellebbezésének hiányában azonban az első fokú ítéletnek az alperesek egyetemleges marasztalására vonatkozó megváltoztatása nem lehetséges. Ez a megállapítás alkalmas arra, hogy alaptalannak legyen minősíthető az a II.r. alperes által előterjesztett hivatkozás, hogy a II.r. alperest a 2007. január 2. előtt bekövetkezett vagyoni kára tekintetében kártérítési felelősség nem terheli, hiszen az egyetemleges felelősségre tekintettel a felperes a II.r. alperessel szemben is jogosult a vagyoni kárai teljes körű megtérítését követelni. 

A másodfokú bíróság kifejtette: az alperesek megsértették a felperes tisztességes ügyintézéshez való jogát, ezen keresztül sérült a felperes emberi méltósága és jóhírneve is. A hatóságok negligens eljárása, minden ügyét intéző polgárban a hatósággal szembeni tehetetlenség, kiszolgáltatottság érzését váltja ki. A felperes személyéről valótlan tényállítás közlése pedig alkalmas volt arra, hogy a személyének hátrányos társadalmi megítélését váltsa ki. Mindez megalapozta az I.-II.r. alperesek kártérítési felelősségét is. Egyetértett a másodfokú bíróság az elsőfokú ítélet indokolásában kifejtett azon állásponttal, hogy a nem vagyoni kártérítés körében a bekövetkezett hátrányok köztudomású tényként értékelhetőek. 

A jogerős ítélettel szemben a II.r. alperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet. Ebben a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és a jogszabályoknak megfelelő új ítélet meghozatalát kérte, amelyben a felperes keresete teljes elutasításának van helye. Másodlagosan a hatályon kívül helyezés mellett kérte a II.r. alperes perbeli marasztalásának összegszerűségét csökkenteni, a vagyoni kár tekintetében 195.000 forinttal, a nem vagyoni kár tekintetében pedig legalább 150.000 forinttal. A kérelem tévesnek minősítette a jogerős ítélet azon állásfoglalását, hogy az alperesek egyetemleges felelősségét lehetne megállapítani a felperesnek okozott kárért. Álláspontja szerint téves az a felfogás, hogy az alperesek magatartásai egymásra épültek volna és együttes károkozásról lenne szó. A vagyoni károsodás összetevőit képező pénzbeli ellátások havi járandóságot jelentettek és 2006. augusztusától váltak volna esedékessé, az ORFK azonban csak jóval későbbi időpontban, 2006. decemberének második felében foglalkozott a felperes ügyével és az állásfoglalás nyomán hozott másodfokú hatósági határozat csak 2007. január 2-án született meg. Ezen időpontig keletkezett valamennyi hátrány a II.r. alperes álláspontja szerint kizárólag az I.r. alperessel szemben érvényesíthető. A kérelem hangsúlyozta: a II.r. alperesnek az illetékes hatóság megkereséséig tudomása sem volt a felperes ügyéről. A II.r. alperes előadta azt is: ha és amennyiben az I.r. alperes pontos tájékoztatást ad az I.r. bevándorlási hatóságnak, sor sem került volna a fellebbezésre. A felülvizsgálati kérelem a megállapított nem vagyoni kártérítés mértékét is súlyosan eltúlzottnak találta. Álláspontja szerint tényekkel alá nem támasztott általánosságokat tartalmaz a nem vagyoni kártérítés indokolása, a hátrányok pedig bizonyítatlanok maradtak.

A felperes felülvizsgálati ellenkérelmet nem terjesztett elő.

A felülvizsgálati kérelem az alábbiak szerint alaptalan.

A Pp. 275. § (2) bekezdése értelmében a Kúria a jogerős határozatot csak a felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatja felül. A jelen esetben a jogerős ítélet felülvizsgálata ezért az I.r. alperes marasztalását nem érinti. Önmagában azt a II.r. alperes nem vitatta, hogy szakhatóságként tartalmilag téves tájékoztatást adott az illetékes hatóságnak a másodfokú eljárásban. Álláspontjának lényege az volt, hogy az alperesek kártérítési felelőssége nem lehet egyetemleges, mert mindkét alperes önálló felelősséggel bír. A mulasztások tekintetében a két rendőri szerv tevékenysége nem épült egymásra. Ebből pedig a felülvizsgálati kérelem álláspontja szerint az következik, hogy saját szakhatósági állásfoglalásának kiadásáig, illetve az ezen alapuló határozat meghozataláig a II. r. alperest kártérítési felelősség nem terhelheti.

Helyesen állapították meg az eljárt bíróságok, hogy az alperesek magatartását a Ptk. 349. § (1) bekezdésében foglaltak szerint kell értékelni. Ennek a rendelkezésnek megfelelően államigazgatási jogkörben okozott kárért a felelősséget csak akkor lehet megállapítani, ha a kár rendes jogorvoslattal nem volt elhárítható, illetőleg a károsult a kár elhárítására alkalmas, rendes jogorvoslati lehetőségeket igénybe vette. A kártérítés törvényi előfeltételei a jelen esetben fennálltak: az alperesek ténykérdésben adtak olyan határozatok megalapozásához tartalmilag téves tájékoztatásokat, amelyek a felperes letelepedési kérelmének elutasításához vezettek. Mindez nem tekinthető lényegtelen jogalkalmazási tévedésnek. Helytállóan jutottak az eljárt bíróságok arra a következtetésre, hogy az alpereseket kártérítési felelősség terheli a téves adatszolgáltatás miatt. 

A Ptk. 339. § (1) bekezdése értelmében, aki másnak jogellenesen kárt okoz, köteles azt megtéríteni. Mentesül a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. A 344. § (1) bekezdése szerint, ha többen közösen okoznak kárt, felelősségük a károsulttal szemben egyetemleges, egymással szemben pedig magatartásuk felróhatósága arányában oszlik meg. A 337. § (1) bekezdése értelmében egyetemleges kötelezettség esetében minden kötelezett az egész szolgáltatással tartozik, de amennyiben bármelyikük teljesít, vagy a kötelezettséget beszámítással megszünteti, a jogosulttal szemben a többiek kötelezettsége is megszűnik. 

A jogerős ítélet helytállóan mérlegelte a rendelkezésre álló bizonyítékokat akkor, amikor együttes károkozást állapított meg. A felperes oldaláról a folyamat egységes egésznek tekinthető. Az I.-II.r. alperesek ugyanazon belső utasítás szabályait sértették meg (14/2002. (IV. 10.) ORFK Bü.Főig. intézkedés). Nem tettek eleget ellenőrzési, megkeresési kötelezettségeiknek, az I. és II.r. alperesek cselekményei egymásra épültek. A II.r. alperes érdemben nem hivatkozhat saját mulasztásai kimentése körében arra, hogy már az I.r. alperes sem a belső szabályoknak megfelelően járt el. A II.r. alperes által megadott szakhatósági vélemény időpontjában egyetlen objektív adat sem támasztotta alá annak tartalmát. Jogszabálysértés nélkül, helytállóan állapította meg tehát a jogerős ítélet, hogy a felperes irányában az alperesek együttesen okoztak kárt, ebből következő egyetemleges felelősség okán a jogerős ítélet helytállóan kötelezte a teljes vagyoni kár megfizetésére a II.r. alperest. A kárfelelősség alperesek közötti rendezése az alperesek közötti belső elszámolásra tartozik. 

A Kúria eddig kifejtett álláspontja alapján nincs helye a II.r. alperest terhelő vagyoni kártérítés csökkentésének, annak összegét a felperes megfelelően bizonyította és a közös károkozásra figyelemmel fennálló egyetemleges felelősségre figyelemmel a teljes összeg a II.r. alperestől is kérhető.

Ugyancsak a jogszabályoknak és a bírói gyakorlatnak megfelelően jártak el a bíróságok a nem vagyoni kártérítés mértékének meghatározásánál. A nem vagyoni kártérítés megítélésének jogalapját alapvetően a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme alapozta meg. Helyesen állapította meg a jogerős ítélet azt is, hogy az eljárás sértette a felperes emberi méltóság védelméhez fűződő személyiségi jogát is. Az újabb bírói gyakorlat a Pp. 163. § (3) bekezdése alapján lehetőséget ad arra, hogy köztudomású tényként értékelhető a perbeli esetben az, hogy a felperesnél olyan hátrányok következtek be (magánéleti problémák, a kialakult bizonytalan helyzet hatásai), amely csak nem vagyoni kártérítéssel kompenzálható. Az összegszerűség tekintetében is kialakult bírói gyakorlatra figyelemmel a jogerős ítélet által megállapított 600.000 forintos nem vagyoni kártérítés nem tekinthető nyilvánvalóan eltúlzottnak, felülmérlegelésre ebben a körben sincs lehetőség. Az eljárt rendőri szervek, így a II.r. alperes is gondatlan eljárás következményeként közöltek a felperes személyére vonatkozóan objektíve valótlan és sértő tényállítást. Ehhez képest a nem vagyoni kártérítés mértékének csökkentésére a Kúria nem látott alapot.

Mindezek alapján a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta. A pernyertes felperes oldalán a felülvizsgálati eljárással kapcsolatban perköltség nem merült fel, ezért erről a bíróságnak nem kellett rendelkeznie. A II.r. alperes az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 5. § (1) bekezdése alapján illetékmentességet élvez, ezért a le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 14. §-a alapján az állam viseli.

Budapest, 2013. június 12.

A tanács aláírásban akadályozott elnöke, dr. Mészáros Mátyás helyett: dr. Baka András s.k. tanácselnök, dr. Pataki Árpád s.k. előadó bíró, dr. Kovács Zsuzsanna s.k. bíró

                                     A kiadmány hiteléül:
Vné
                                         tisztviselő