A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.III.21.634/2012/5.szám

A Kúria a Dr. Szűcs Péter Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Szűcs Péter ügyvéd) által képviselt felperesnek a Dr. Marsi Edit Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Marsi Edit ügyvéd) által képviselt alperes ellen kártérítés megfizetése iránt a Hajdú-Bihar Megyei Bíróságnál 5.P.21.832/2010. szám alatt megindított és másodfokon a Debreceni Ítélőtábla Pf.I.20.030/2012/8. számú ítéletével befejezett perében a jogerős ítélet ellen az alperes részéről 39. sorszám alatt benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő

í t é l e t e t:

A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.

Kötelezi az alperest, hogy 15 nap alatt fizessen meg a felperesnek 50.000 (ötvenezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget és térítsen meg az államnak külön felhívásra 315.000 (háromszáztizenötezer) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.

Ez ellen az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s

A felperes keresetében a 2009. augusztus 14-én bekövetkezett balesettel összefüggésben keletkezett kárát érvényesítette. A baleset során a gyalogos-átkelőhelyen közlekedő felperest az alperesnél felelősségbiztosítással rendelkező személygépkocsi ütötte el. A felperes súlyos sérüléseket szenvedett; a fej többszörös repesztett sebzéseit, kemény burok alatti vérzést, agyzúzódást, az orrtájék zúzódását, a bal térd sebzését, a jobb térd zúzódását, a jobb sípcsont térdtáji végének törését, a bal szemgödörbe üvegszilánk ékelődött, eszméletlen állapotban szállította mentő kórházba, ahol a baleset napjától szeptember 9. napjáig kezelték. Sérülései anatómiai értelemben két hónap, funkcionálisan hat hónap alatt gyógyultak maradandó testi károsodással. 2009. szeptember 9-től október 14-ig a felperest a kórház rehabilitációs osztályán kezelték, ahol fokozódó baloldali csípőfájdalmai miatt a 2009. október 1. napján készített röntgenfelvétel alapján nem friss combnyaktörést állapítottak meg. 2009. november 12-től 22-ig ismét a kórház traumatológiai és kézsebészeti osztályán feküdt, ahol csípőprotézist ültettek be.
A felperes az általános iskolai tanulmányait nem fejezte be, a baleset napjáig rendszeresen alkalmi munkákat végzett. A baleseti eredetű munkaképesség-csökkenés mértéke 25%-os.

Az alperes a kereset elutasítását kérte.

Az elsőfokú bíróság ítéletével kötelezte az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 1.000.000 forint nem vagyoni kárt, 528.848 forint keresetveszteség címén járó lejárt hátralékot és havi 10.000 forint járadékot havonta előre. Az elsőfokú bíróság a felperesnek a baleset következményeként kialakult állapotát úgy értékelte, hogy figyelmen kívül hagyta a káreseménnyel való okozati összefüggés hiányában az epilepszia és a baloldali combnyaktörés kialakulását, azzal, hogy a perbeli adatok nem elégségesek az összefüggés bizonyítására. A nem vagyoni kárpótlás mértékének a megállapításánál 2.000.000 forintban állapította meg a károsultat ért sérelmek kompenzálására megfelelő összeget és figyelemmel az alperes peren kívüli teljesítésére, 1.000.000 forint megfizetésére kötelezte. A jövedelempótló járadék megállapításánál figyelemmel volt arra, hogy a felperes bizonyította; rendszeresen alkalmi munkát végzett a baleset előtt, bár bejelentett munkahelye soha nem volt és legalább havi 50.000 forintban állapította meg az elmaradt jövedelmét. A baleset után hat hónapig munkavégzésre nem volt képes az egészségi állapota miatt, az ezt követő időre pedig a jövedelempótló járadék összegét 10.000 forintban határozta meg, figyelemmel a baleset következtében kialakult 20%-os munkaképesség-csökkenésére.

A felperes és az alperes fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatta és az alperes által fizetendő marasztalás tőkeösszegét 3.585.009 forintra felemelte. Az elsőfokú bíróság ténymegállapításaival az ítélőtábla a combnyaktörés és a perbeli káresemény közötti okozati összefüggés hiánya kivételével egyetértett. Megállapította, hogy a felperesnek a kórházi kezelés idején fennálló állapotából, az orvosi adatokból az a következtetés vonható le, hogy a felperes a combnyaktörést az elütése alkalmával szenvedte el, arra a szakértői megállapításra is figyelemmel, hogy az álló helyzetben történő elütéseknek tipikus sérülése a combnyaktörés, és ha korábban a felperest nem érte ilyen törést eredményező trauma, akkor annak a baleset során kellett bekövetkeznie. Emiatt módosult az őt megillető nem vagyoni kártérítés összege is, mert a combnyaktörés következménye a láb rövidülése és a beültetett csípőprotézis, amelyet idővel műtéti úton még cserélni is kell. Összesen 4.000.000 forintban határozta meg azt az összeget, amely a felperest ért immateriális hátrányok kompenzálásához szükséges és egyben elegendő is, és az alperes peren kívüli teljesítésére figyelemmel további 3.000.000 forint nem vagyoni kártérítést és kamatait köteles megfizetni.
A munkaképesség-csökkenés mértéke is módosult, amely a combnyaktörést is magába foglaló baleseti sérülések miatt 25%. A jövedelemveszteség összegét megalapozottan határozta meg becsléssel az elsőfokú bíróság havi 50.000 forintban az első hat hónapra, amelyet követő időre a felperes a baleseti eredetű munkaképesség-csökkenésével arányos összegű járadékra jogosult.

A jogerős ítélet ellen az alperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet és abban annak hatályon kívül helyezését és a kereset elutasítását kérte. A keresetveszteség és a jövedelempótló járadék fizetésre történő kötelezést indokolatlannak tartotta, mert a per adatai alapján nem tekinthető bizonyítottnak, hogy a felperesnek származott-e egyáltalán elmaradt jövedelme a baleset következtében, és ha igen, milyen összegű. Az elsőfokú bíróság  helyesen állapította meg, hogy az egyes munkavégzések időtartama, az elért jövedelmek bizonytalansága kimutatható, e megállapításból azonban tévesen vonta le azt a következtetését, hogy folyamatos bejelentés nélküli alkalmi munkát végzett. Amennyiben a munkavégzés időpontjai és időtartamai sem bizonyítottak,nem állapítható meg a folyamatos munkavégzés ténye sem. Hivatkozott arra is, hogy a meghallgatott tanúk egyike sem nyilatkozott a peres eljárást megelőző néhány évnél korábbi időszakról. A szakértői vélemény alapján könnyű és közepesen nehéz fizikai munka végzésére képes a baleset utáni hat hónap után, azonban ténylegesen semmilyen munkát nem végez. Munkavégzés hiányában becsléssel sem határozható meg a felperes valószínűsíthetően elérhető keresete, így a baleset előtti és utáni kereset különbözete sem. Arra hivatkozott, hogy a fellebbezés e hivatkozásait figyelmen kívül hagyta a másodfokú bíróság, megsértve ezzel a Pp. 221. §-ának rendelkezését, és nem is utalt arra, hogy miért fogadta el aggálytalanul az elsőfokú bíróság által megállapított tényállási elemként azt, hogy a felperes 1994. óta folyamatosan be nem jelentett alkalmi munkavégzésekből tartotta el magát, s ehhez kapcsolódóan rendelkezik a jövedelempótló járadék megállapításához szükséges feltételekkel. Nem vitatta, hogy a baleset következtében munkaképesség-csökkenése van a felperesnek, azonban ez okból bekövetkező keresetvesztés, mint feltétel nem bizonyított, és ezt a bíróságok figyelmen kívül hagyták. Hivatkozott arra is, hogy a felperes rendszeres jövedelmet a baleset előtt sem ért el, és azóta sem rendelkezik ilyennel. A rendkívüli munkateljesítményhez kapcsolódó baleseti járadék megállapíthatóságához szükséges feltételek így nem állnak fenn, figyelemmel a Ptk. 356. § (1) és (3) bekezdésére. Álláspontja szerint figyelmen kívül hagyta a másodfokú bíróság azt a fellebbezési érvelést is, hogy jövedelempótló járadék iránti igényt nem alapozhat meg olyan jövedelem, mely be nem jelentett munkából származott. Ezért a jogerős ítélet megsértette a Ptk. 356., 357. §-át, és a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény 1. § (3) bekezdését.
A nem vagyoni kártérítés összegének a felemelésekor figyelmen kívül hagyta a másodfokú bíróság az igazságügyi orvosszakértő szakértői vélemény kiegészítését, amely szerint nem jelentett volna jelentős mértékű növekedést a felperes munkaképesség-csökkenésében, ha a combnyaktörés a baleset alkalmával következett volna be. Az elsőfokú bíróság értékelte helyesen a szakértői véleményt, a másodfokú bíróság ezzel szemben „túlértékelte" a combnyaktörés és a baleset közötti okozati összefüggést, megsértette ezzel a Pp. 206. §-ának (1) bekezdését.

A felperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban tartását kérte.

A Pp. 270. §-ának (2) bekezdése alapján a Kúria azt vizsgálta, hogy a jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelemben megjelölt okokból jogszabálysértő-e.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

Az alperes helytállási kötelezettsége a perben nem volt vitás. A Ptk. 355. §-ának (1) bekezdéséből következően a károkozónak meg kell térítenie a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát, a (3) bekezdés pedig lehetőséget ad ennek járadék formájában való alkalmazására, amelyre akkor kerülhet sor, ha időszakonként visszatérő károkat (kiadásokat) kell megfizetni. A keresetveszteséget pótló járadék ebbe a körbe tartozik.
A Ptk. 356. §-ának (1) bekezdése szerint, akinek a munkaképessége baleset folytán csökkent, csak akkor követelhet járadékot, ha a baleset utáni keresete (jövedelme) a baleset előtti keresetét - neki fel nem róható okból - nem éri el.

Az alperes a felülvizsgálati kérelmében több okból támadta a jövedelemveszteség pótló járadék megállapítását, így hivatkozott arra, nem bizonyított, hogy a felperesnek keletkezett-e elmaradt jövedelme, illetve ennek az összegét sem bizonyította. Az elsőfokú bíróság részletes bizonyítást folytatott le és a meghallgatott tanúk vallomása alapján okszerűen következtetett arra, hogy a felperes bizonyította, hogy a baleset előtt, 1994-től kezdve folyamatosan végzett alkalmi munkákat, hol építkezéseken, hol a mezőgazdaságban, és a felperes előadását alátámasztó tanúk vallomása alapján helyesen mérlegelte annak összegszerűségét is, amikor a havi 50.000 forintos jövedelmet megállapította.
Az alperes a felülvizsgálati kérelmében arra is hivatkozott, hogy a jövedelempótló járadék iránti igényt nem alapozhatja meg olyan jövedelem, amely be nem jelentett munkából származott.
Nem volt vitás az, hogy a felperes alkalmi munkából elért jövedelme után jövedelembevallást nem nyújtott be, adófizetést nem teljesített. Azonban azt a jogerős ítélet helyesen állapította meg a rendelkezésre álló bizonyítékok okszerű mérlegelése alapján, hogy a felperes a baleset előtt rendszeresen dolgozott, tehát a tényleges munkavégzése bizonyított. Az, hogy a jövedelemveszteség alapja adózott jövedelem-e, a kártérítési perben jelentőséggel nem bír, a lényeges az, hogy csak olyan jövedelem vehető figyelembe, amely személyi jövedelemadó hatálya alá tartozik, ezt pedig a felperes tanúkkal bizonyította. A személyi jövedelemadó fizetési kötelezettség elmulasztása az adójogi szabályokra tartozik, és nem jelenti azt, hogy az olyan jövedelem, amely után a személyi jövedelemadó fizetési kötelezettséget nem teljesítették, a kártérítési perben keresetveszteség alapja nem lehet. Ez a jövedelemveszteségre vonatkozó adóigazolás hiányában csak azt eredményezi, hogy az így megszerzett jövedelmet állító felperesnek kell kétséget kizáró módon bizonyítani az állítását a jövedelem összegéről; az adott esetben a felperes bizonyította a rendszeres munkavégzését, és így szerzett jövedelmét.
Az alperes a felülvizsgálati kérelmében arra is  hivatkozott, hogy miután a baleset óta a felperes nem végez munkát, ezért nem is határozható meg az elérhető keresete, és a keresetvesztesége sem.
A perben kirendelt orvosszakértő a felperes munkaképességcsökkenését, a combnyaktörést is magába foglaló baleseti sérülés miatt 25%-osra véleményezte, azzal, hogy a nehéz fizikai munkákat ilyen mértékű rendkívüli munkateljesítménnyel tudja csak elvégezni. Az orvosszakértői véleményre figyelemmel nem volt vitás, hogy a baleset után 6 hónapon keresztül nem tudott semmilyen munkát végezni, ezt követően pedig a korábbi munkái folytatása esetén 25%-os mértékű rendkívüli munkateljesítménnyel lesz csak képes elvégezni a felperes azokat az alkalmi munkákat, amelyeket korábban is elvégzett, így ehhez képest határozható meg az a jövedelemvesztesége, amelyet az alperesnek meg kell fizetni.

A felperes nem vagyoni kárigényének elbírálása során helyesen vizsgálta a másodfokú bíróság a felperest ért nem vagyoni hátrányokat, illetőleg azt, hogy annak csökkentéséhez, vagy kiküszöböléséhez milyen összegű kárpótlás szükséges. A felperes a baleset idején 31 éves volt és a balesetből eredően munkaképességének 25%-át elveszítette. A baleset során az egészségében károsodott, ezért a személyhez fűződő jogsérelem súlyához képest -valamennyi körülmény mérlegelésével - kellett megállapítani az őt megillető nem vagyoni kárpótlás összegét.
A felülvizsgálati kérelem a nem vagyoni kártérítés összegét sérelmezte, kifogásolta, hogy a másodfokú bíróság nem értékelte megfelelően azt a szakértői megállapítást, hogy amennyiben a combnyaktörés a baleset során következett be, ez nem jelenti a munkaképesség-csökkenés jelentős mértékű növekedését.
Az alperes nyilatkozatára is figyelemmel megállapítható, hogy a felülvizsgálati eljárásban az már nem volt vitás, hogy a felperes a perbeli baleset során szenvedte el a combnyaktörést. A másodfokú bíróság ezt a baleseti sérülést és annak minden hátrányos következményét értékelte, amikor a nem vagyoni kártérítés összegét felemelte, és kellő indokát adta eme döntésének. A másodfokú bíróság mérlegelésének eredményét meghatározó indokok tarthatók, azokban nyilvánvalóan okszerűtlen következtetés nincs, tehát a nem vagyoni kártérítés összegének módosítására, különösen ennek az igénynek az  elutasítására nincs alap. A nem vagyoni kár összegének a megállapításánál nemcsak a munkaképesség-csökkenés mértékét kell figyelembe venni - ez csak az egyik mérlegelendő körülmény -, hanem mindazokat az életkörülményekben bekövetkezett kedvezőtlen változásokat, a káresemény miatt kialakult maradványállapot folytán fennálló életnehezítettséget, valamint a vagyoni kártól független és az azon kívül eső hátrányokat. Ezek hozzávetőleges kiegyensúlyozására alkalmas pénzbeli szolgáltatást nem vagyoni kártérítésként kell megítélni. A másodfokú bíróság valamennyi szempontra figyelemmel jól döntött a nem vagyoni kártérítés felemeléséről. Helyesen állapította meg, hogy az adott esetben annak a hátránynak van még jelentősége, amely a láb rövidülésében és a beültetett csípőprotézis jövőbeli szükségszerű műtéti cseréjében áll. A felperes fiatal életkorára is figyelemmel ezek a hátrányok olyan nehézséget jelentenek a további életvitelében, amelynek kompenzálására a másodfokú bíróság által megállapított 4.000.000 forint összeg alkalmas a felperest ért hátrányok ellensúlyozására, így a további 3.000.000 forintban való marasztalása nem jogszabálysértő.
A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság döntésével a combnyaktörés és a perbeli káresemény közötti okozati összefüggés hiánya kivételével egyetértett, erre utalt is az ítélete indokolásában, ezért nem sértette meg a Pp. 221. §-ának (1) bekezdésében írt indokolási kötelezettségét sem, amikor nem tért ki részletesen az elsőfokú bírósággal azonos jogi álláspontjára.

A kifejtettekre tekintettel a jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelemben megjelölt okokból nem jogszabálysértő, ezért azt a Kúria a Pp. 274. §-ának (1) bekezdése szerint tárgyaláson kívül hozott határozatával a Pp. 275. §-ának (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
A Pp. 270. §-ának (1) bekezdése szerint alkalmazott Pp. 78. §-ának (1) bekezdése alapján kötelezte a  felülvizsgálati eljárásban pervesztes alperest a felperes felülvizsgálati eljárási költségének a megfizetésére,míg a felülvizsgálati illeték viseléséről szóló rendelkezés a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. §-ának (2) bekezdésén alapul.

Budapest, 2013. március 28.

Dr. Havasi Péter s.k. a tanács elnöke, Dr. Almásy Mária s.k. előadó bíró, Dr. Udvary Katalin s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:

kúriai tisztviselő
HM