PEST MEGYEI BÍRÓSÁG

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

	A Pest Megyei Bíróság dr. M. Tóth Zoltán ügyvéd (1054 Budapest, Báthori u. 7.)  által képviselt.....)      felperesnek, Árgyelánné dr. Fejes Magdolna jogtanácsos által képviselt Nemzeti Adó- és Vámhivatal Közép-magyarországi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága /1033 Budapest, Huszti út 42./ alperes ellen,
vámügyben hozott közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított perében meghozta a következő

í t é l e t e t:

A bíróság a felperes  keresetét elutasítja.

Kötelezi a bíróság a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg   az alperesnek  50.000,- (Ötvenezer) Ft perköltséget.

Kötelezi a bíróság a felperest, hogy a Magyar Államnak - külön felhívásra - fizessen meg 108.300,- (Egyszáznyolcezer-háromszáz) Ft eljárási illetéket. 

Az ítélet ellen nincs helye fellebbezésnek.
	I n d o k o l á s:
A bíróság a közigazgatási és a peres iratok alapján a következőket állapította meg: A korábbi eljárás során a felperes a jogelőd Magánforgalmi Fővámhivatal felé a 2008. 03. 18-án behozott gépjármű vonatkozásában indítványt tett, hogy a gépjármű ideiglenes használatának engedélyezését kérje, ezzel a Vámkódex végrehajtásáról szóló 2454/93-as EGK rendelet (továbbiakban: Vhr.) 561. cikke alapján a behozatali vámok alóli mentesség ideiglenes behozatalban történő vámeljárást kezdeményezte, úgy nyilatkozott, hogy a gépjárművel a   területét 6 hónapon belül elhagyja. A hivatkozott  székhelyű gazdasági társaság tulajdonát képező, Subaru Tribeca típusú 2008-as évjáratú. alvázszámú gépjármű az értéknyilatkozat szerint 33.000,- USD értékű volt. 
A 17. számú Vám- és Pénzügyőri Hivatal .. iktatószámú, 2010. január 11-én kelt végzésében a hivatkozott alvázszámú, Subaru Tribeca típusú gépjármű tekintetében a 2008. március 21-én megtett vámáru nyilatkozat utólagos ellenőrzését rendelte el. 

Az eljárás során  . számú Vám- és Pénzügyőri Hivatal (elsőfokú hatóság.számú, 2010. február 16-án kelt elsőfokú határozatában a felperes terhére 5.641.350,- Ft vámérték alapulvételével 564.135,- Ft vámtartozást és 1.241.502,- Ft általános forgalmi adót, összesen 1.805.637,- Ft vámtartozást és nem közösségi adót állapított meg. A határozat indokolási részében tartalmazta a történeti tényállásban foglaltakat, előadta, hogy a Vámkódex 61. cikk alapján a vámáru nyilatkozatot szokásos vámáru-nyilatkozat útján vagy más    cselekedettel kellett volna megtenni. Hivatkozott a Vhr. 232,, 233. cikkeiben foglaltakra. Hivatkozott az 561. cikk (1) bekezdésére, hivatkozott a Vhr. 561. cikk (2) bekezdésére, hivatkozott a Vhr. 555. cikk (1) bekezdés a-b) pontjára kereskedelmi és magáncélú felhasználásra, a Vámkódex 4. cikkének 2. pontjára, mely szerint a felperes természetes személy, akinek szokásos lakóhelye a   területén belül található. Megállapította, hogy a Vhr. 561. cikk (1) bekezdés a) és b) pontja alapján a vámmentesség nem áll fenn. Megállapította, hogy a Vhr. 561. cikk (2) bekezdése alapján a  kívüli tulajdonú járművet a   belül letelepedett magánszemély - kereskedelmi céltól eltérően - magáncélra csak munkavégzés céljából használhatja, ha az a munkaszerződésében rögzítve van. A jelen esetben ez nem áll fenn, figyelemmel arra, hogy a felperes azt igazolta, hogy a gépjármű a felperes tulajdonában lévő ...székhelyű gazdasági társaság tulajdona. Az elsőfokú határozat kiemelte, hogy a Vámkódex 204. cikk (1), (2), (3) bekezdései alapján vámtartozás keletkezett, a Vámkódex 29. cikk (1) bekezdése és a 30. cikk szerint rendelkezik az áru vámértékéről. A Vámkódex 31. cikkben foglaltakra tekintettel - figyelemmel a benyújtott értéknyilatkozatra - 33.000,- USD-ban vette figyelembe a jármű értékét. 

Az elsőfokú határozattal szemben a felperes fellebbezéssel élt. A fellebbezésre eljárt Vám- és Pénzügyőrség Közép-magyarországi Regionális Parancsnoksága (jogutód:NAV Közép-magyarországi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága )  . számú másodfokú határozatában az elsőfokú határozatot helybenhagyta. A másodfokú határozat indokolási részében rögzítette a 2008. március 18-án kezdeményezett korábbi eljárásra utaló tényeket, megállapította, hogy a felperes  állampolgár,   lakóhellyel ( rendelkezik, ezért a   belül letelepedettnek kell tekinteni. Megállapította, hogy a felperes csatolta a vámeljáráson azon okmányt, melyben a jármű tulajdonosaként  székhelyű cég szerepel. E szerint a felperes ezen cég aláírásra jogosult vezetője. Kiemelte, hogy a Vámkódex 4. cikk (2) bekezdés alapján a felperes - mint  belül letelepedett személy - a Vámkódex 561. cikk (1) és (2) bekezdése alapján kereskedelmi és magáncélú felhasználás, utalás a Vámkódex 555. cikkre - a hivatkozott járművet magáncélra használta. Előadta, hogy ennek a lehetősége akkor áll fenn, ha a tulajdonossal a felperes munkaviszonyban áll, tehát munkaszerződésében ez rögzítve van. Figyelemmel arra, hogy a felperes az székhelyű gazdasági társaság ügyvezetője, amely társaság a jármű tulajdonosa, így alkalmazotti jogviszony nem áll fenn. Így nem állnak fenn az 561. cikkben foglalt, mentességhez szükséges feltételek. Kiemelte, hogy a gépjárművet a 233. cikk Vhr., 232. cikk (1) bekezdés b) pontja alapján ideiglenesen behozatalra bejelentettnek kell tekinteni. Hivatkozott arra, hogy a Vámkódex 204. cikk (1) bekezdés b) pontja alapján keletkezett a vámtartozás.

Az elsőfokú határozattal szemben a felperes keresettel élt, keresetében kérte a határozat hatályon kívül helyezését, perköltségigénye volt. Hivatkozása szerint az alperesi határozat a Ket. 50. § (1) bekezdése és a Ket. 72. § (1) bekezdés e) pontjának eb) alpontjába ütközik, valamint sérti a  Vámkódex  végrehajtásáról szóló 2454/93/EGK rendelet ( továbbiakban: Vhr.) 561. cikk (2) bekezdésének rendelkezéseit. Keresetében hivatkozott a történeti tényállásban foglaltakra, előadta, hogy a fellebbezéshez becsatolásra került a felperes, mint a  ügyvezetőjének nyilatkozata, mely alapján megállapítható, hogy a tulajdonos felhatalmazta a felperest a jármű használatára. Kifogásolta, hogy a határozat nem ad számot arról, hogy ezen nyilatkozat miért nem felel meg  az 561.cikk (2) bekezdés a Vhr.-ben foglalt előírás teljesítésének. Kiemelte, hogy a Vhr. 561. cikk (2) bekezdésének utolsó fordulata szerint a teljes mentességet meg kell adni, ha olyan személy használja a gépjárművet kereskedelmi vagy magáncélra, akit a tulajdonos alkalmaz vagy akit az ilyen tulajdonos erre másképpen felhatalmaz. Előadta, hogy e szerint a jogszabály vagylagosan  határoz meg két esetet, és a második esetben minden más személy - az alkalmazotton kívül -, itt a használat jogcíme sem kerül meghatározásra, tehát meglehetősen nagy szabadságot biztosít a feleknek a megfelelő jogcím meghatározására. 2010. augusztus 27-én érkezett nyilatkozatában előadta, hogy a vámhatóság nyilatkozata az 561. cikk (2) bekezdése vonatkozásában megalapozatlan, hiszen a nyilatkozat a fellebbezéshez mellékelten természetesen a megállapodás létrejöttét követően kelt, hiszen a felek erről már korábban, szóban megállapodtak. Az ügy első tárgyalásán előadta, hogy a Vhr. 561. cikk (2) bekezdése értelmezése nem szűkíthető úgy, ahogy az alperes szűkíteni kívánja. A jogszabályhely kiemeli, hogy a tulajdonosnak jogában áll a jogszabályban foglaltak alapján bárkit erre felhatalmazni és annak használatba adni, e körben pedig a felhasználót megilleti az 561. cikk (2) bekezdése szerinti teljes vámmentesség. Előadta, hogy úgy értelmezi a jogszabályhelyet, hogy magáncélú felhasználáskor az az alkalmazottra vonatkozóan rendelkezi, de szükségképpen nem minden alkalmazottnak lehet azt megengedni, hogy használja a járművet, csak annak, akinek ez a munkaszerződésében szerepel. Ez azonban nem áll ellentétben az általa hivatkozott második kitétellel. A felperes 2011. május 9-én érkezett nyilatkozatában kiegészítette a korábbi beadványait azzal, hogy előadta, hogy a  Bíróság   sorszámú ítéletében jelen perben is megítélt tényállású tehát azonos vámperben a hatóság határozatát hatályon kívül helyezte. Rögzítette, hogy a Vhr. 561. cikk (2) bekezdésének értelmezése szerint a jogszabály egy vagylagos feltételt támaszt, vagylagosan engedélyezi a használatot kereskedelmi vagy magáncélra, a személyi kört egyrészt a vámterületen kívül letelepedett tulajdonos alkalmazásában álló személyben vagy a tulajdonos által másképpen felhatalmazott személyben jelöli meg. Ez azt jelenti, hogy nemcsak az alkalmazottnak engedélyezi a mentességet, de lehetővé teszi azt is, hogy az akit erre a tulajdonos másképpen felhatalmazott, mentességgel éljen. A felperes előadta, hogy az alperes által hivatkozott Vámkódex Bizottság jegyzőkönyvében előadott jogértelmezése nem minősül jogforrásnak, azokat direkt módon figyelembe venni nem lehet. A felperes az ügy második tárgyalásán a bírósághoz becsatolta a ítéletét (15/F/1) másolatban.

Az alperes ellenkérelmében kérte a kereset elutasítását, a határozatában foglaltakat fenntartotta, perköltségigénye volt. Hivatkozott az 561. cikk (2) bekezdésének eseteire, kifejezte, hogy a hivatkozott bekezdés második mondata kimondja, hogy a magáncélú használatról a munkaszerződésben kell rendelkezni. Az alperesi álláspont szerint ezen a jogcímen viszont - munkaviszony hiányában - nincs helye vámmentes behozatalnak. Hivatkozott a Vámkódex 204. cikk (1) bekezdés b) pontjára, 204. cikk (3) bekezdésére, előadta, hogy az ideiglenes behozatali eljárás jogalapjaként a felperes az 561. cikk (2) bekezdését jelölte meg, amely során ennek igazolására a 2010. március 3-án kelt megállapodást csatolta be, azonban így az eljárás megindításakor - 2008. március 21-én - a felperesnek semmilyen jogalapja nem volt a vámeljárás kezdeményezésére, mivel a felhatalmazás két évvel későbbi keltezésű. Az ügy első tárgyalásán előadta, hogy figyelemmel arra, hogy a felperes által hivatkozott „akit a tulajdonos másképp erre felhatalmaz" kitétel kizárólag csak kereskedelmi célra alkalmazható, hiszen magáncél vonatkozásában a jogszabály tartalmazza az „alkalmazásban áll" kitételt, jelen esetben viszont munkaszerződésről nem volt szó, a felperes vámmentessége nem áll fenn. Hivatkozott a Vhr. 233., 234. cikkben foglaltakra. Kiemelte, hogy a fellebbezéshez csatolt nyilatkozatot a hatóság értékelte. Eljárási hiba esetén hivatkozott a Ket. 111. §-ra, állítva, hogy az ügyben hozott döntés érdemére ez nem hatott ki. Előadta, hogy csatolni kívánja a Vámkódex és a Vhr. tekintetében jogértelmezést tartalmazó, jogforrásnak azonban nem minősülő Vámkódex Bizottság   jegyzőkönyvének magyar és angol nyelvű változatát. Alperes 2011. március 7-én érkezett előkészítő iratában a hivatkozásait fenntartotta, kiemelte, hogy az Vhr. 555. cikk szerint kereskedelmi használatról a jelen esetben nem lehet szó, csak magáncélú használatról, viszont az 561. cikk (2) bekezdése kiemeli, hogy a magáncélú felhasználásról a munkaszerződésben kell rendelkezni. Előadta, hogy a Vámkódex Bizottság 2010. 07. 06-ai üléséről felvett jegyzőkönyvének VI.2. pontja is az alperes jogértelmezését támasztja alá. Csatolta a Vámkódex Bizottság hivatkozott állásfoglalását. Az ügy folytatólagos tárgyalásán az alperes jogi álláspontját fenntartotta, csatolta a  Bíróság  . számú ítéletét, mely indokolásában az alperesi álláspontot támasztja alá (15/A/1.). 

A felperes keresete nem alapos.

A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 109. § (1) bekezdése szerint: az ügyfél, illetve a kifejezetten rá vonatkozó rendelkezés tekintetében az eljárás egyéb résztvevője a hatóság jogerős határozatának felülvizsgálatát a határozat közlésétől számított harminc napon belül jogszabálysértésre hivatkozással kérheti a közigazgatási ügyekben eljáró illetékes bíróságtól a határozatot hozó hatóság elleni kereset indításával. A keresetindítás határidejét törvény eltérően is meghatározhatja.

A közigazgatási perben a bíróság a támadott határozatok jogszerűségét a határozat meghozatalakor alkalmazandó jogszabályok és fennálló tények (Pp. 339/A. §) alapján vizsgálhatja a felperes keresetében foglaltakra figyelemmel.(Pp. 215. §) A felperes keresetében eljárási és anyagi jogszabálysértésre is hivatkozhat, valamint arra, hogy a közigazgatási szervek az alkalmazott jogszabályt tévesen értelmezték. (Ket. 109. §) Eljárási jogszabálysértés hatályon kívül helyezést akkor eredményezhet, ha az az érdemi döntésre is kihatott.(Ket. 111. §) A támadott határozat jogszabálysértő voltát a felperesnek kell bizonyítani a Pp. 164.§-ra figyelemmel.

A Ket. 50. § (1) bek. szerint: A hatóság köteles a döntéshozatalhoz szükséges tényállást tisztázni. Ha ehhez nem elegendőek a rendelkezésre álló adatok, hivatalból vagy kérelemre bizonyítási eljárást folytat le. A Ket. 72. § (1) A határozatnak - ha jogszabály további követelményt nem állapít meg - tartalmaznia kell e) az indokolásban, eb) az ügyfél által felajánlott, de mellőzött bizonyítást és a mellőzés indokait. A bíróság rögzíti, hogy az alperes és az elsőfokú hatóság a tényállást a szükséges mértékben tisztázta, így a határozat nem sérti a fenti § helyeket, a fellebbezést, s mellette a nyilatkozatot annak tartalma szerint is elbírálta a hatóság (utalás a másodfokú határozat 3 oldal alulról számított 2, 3 ik bekezdéseire) így a bíróságnak a kereset korlátai között a közösségi jogszabályhely a Vhr. 561. cikke (2) bek értelmezése, s ezáltali alkalmazhatósága tekintetében kellett állást foglalnia, mivel ez volt a felek közötti jogvita lényege. A csatolt elsőfokú megyei bírósági ítéletek, illetőleg a vámkódex bizottság jegyzőkönyve jelen bíróságot a Pp. 4. § szerint nem köti.
A  1993. július 2-i 2454/93/EGK RENDELETE a  Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról (továbbiakban Vhr.) 555. cikk (1) Ezen alszakasz alkalmazásában: 
a) a »kereskedelmi célú felhasználás« a szállítóeszköznek személyek díjazás ellenében történő szállítására, illetve áruk akár ingyenesen, akár díjazás ellenében történő, ipari vagy kereskedelmi jellegű szállítására való felhasználását jelenti; 
b) »magáncélú felhasználás« valamely szállítóeszköz kereskedelmi célú felhasználáson kívüli felhasználását jelenti;...........
A Vhr. 556. cikk „A raklapok a behozatali vámok alól teljes mentességben részesülnek........."
A Vhr. 557. cikk (1) „Behozatali vámok alóli teljes mentességben részesülnek a szállítótartályok............,"
A Vhr. 558. Cikk (1) „A közúti, vasúti, légi, tengeri vagy belvízi szállítóeszközök a behozatali vámok alóli teljes mentességben részesülnek.........."
A Vhr. 559. cikk „A   vámterületén belül letelepedett személyek a behozatali vámok alóli teljes mentességben részesülnek, amikor: 
a) vasúti szállítóeszközöket............"
„b) a   vámterületén nyilvántartásba vett közúti szállítóeszközhöz............"
„c) a szállítóeszközöket vészhelyzettel kapcsolatban..........."
„d) a szállítóeszközöket bérbeadással foglalkozó szakszolgáltató cég használja........"
A Vhr. 560. cikk (1) „A vámterületén belül letelepedett természetes személyek a behozatali vámok alóli teljes mentességben részesülnek, amennyiben a szállítóeszközöket magáncélra használják alkalomszerűen, a nyilvántartás szerinti üzemeltető utasításai szerint, ha a üzemeltető a vámterületen tartózkodik a használat idején...................."
A Vhr. 561. cikk (2) A behozatali vámok alóli teljes mentességet meg kell adni, amikor a szállítóeszközt olyan, a vámterületén belül letelepedett természetes személy használja kereskedelmi vagy magáncélra, aki a szállítóeszköz e területen kívül letelepedett tulajdonosának alkalmazásában áll, vagy akit az ilyen tulajdonos másképpen erre felhatalmaz. A magáncélú felhasználásról a munkaszerződésben rendelkezni kell....... 

A bíróság a Vhrt. a jogszabály célja szempontjából (teleológialag) értelmezve rögzíti, hogy a hivatkozott jogszabály a közösségi Vámkódex végrehajtási rendelete, melynek célja az uniós vámközösségben a vámok beszedése és a vámjogi szabályozások alkalmazása. 
A Vhr. 555. cikk egyértelműen definiálja a kereskedelmi használatot rögzítve, hogy minden más ezen kívül magáncélú használat. A felek között abban nem volt jogvita, és ezt a bíróság is megállapította, hogy jelen tényállásra a magáncélú használat szabályai vonatkoznak. A hivatkozott jogszabályhely rendszertanilag az 556-559. cikkeiben a kereskedelmi használatra vonatkozó mentességeket sorolja sorrendben és tartalmilag/kazuisztikusan kifejti. Majd az 560. cikkében is tartalmazza az ideiglenes behozatalra vonatkozó kivételes mentességeket, szűkítően: „magáncélra..." „alkalomszerűen, a nyilvántartás szerinti üzemeltető utasításai szerint, ha a üzemeltető a vámterületen tartózkodik a használat idején." definiálva ezáltal is, hogy ez egy szűkítő értelmezés. 
A bíróság kiemeli, hogy az 561. cikk második bekezdése nyelvtanilag, és logikailag is értelmezve:egyaránt (tehát vagylagosan) hivatkozik a kereskedelmi vagy magáncélra, illetőleg a „alkalmazásában áll, vagy akit az ilyen tulajdonos másképpen erre felhatalmaz", szintén vagylagos kitételre, de lentebb egyértelműen rögzíti, hogy „a magáncélú felhasználásról a munkaszerződésben rendelkezni kell", így egyrészről széleskörűen diszpozitív, másrészről pedig a rendelkezni kell előírás miatt, tartalmilag szűkítő és kogens kifejezéseket hazsnál.
A bíróság rögzíti, hogy a kereskedelmi célú használatot az 555. cikk már definiálta, így jelen esetben - mivel a járművet nem használják áru- és személyszállításra - így kizárólag a cél szerint és rendszertanilag is másodlagos, ezáltal szükségképpen szűkített magáncélú használatról lehetett szó. 
A bíróság e körben megállapította, hogy figyelemmel a jogalkotó feltehető akaratára, „akit a tulajdonos másképp erre felhatalmaz" diszpozitív jellegű kitétel a magáncélú felhasználásra nem alkalmazható, az a kereskedelmi célra vonatkozik.
E körben a bíróság elfogadta az alperes jogi álláspontját, a kogens „a magáncélú felhasználásról a munkaszerződésben rendelkezni kell......" mondat alkalmazandó volta, és értelmezése tekintetében. Ezen a jogcímen (Vhr. 561. cikk (2) bek.) a mentesség magáncélú használat esetén kizárólag munkaszerződésben rögzített módon való felhatalmazás, tehát igazolt alkalmazotti jogviszony tekintetében áll fenn. 
A felperes azt igazolta, hogy a gépjármű a (Vámkódex 4. cikke (2) bek. szerinti belföldi illetőségű) felperes tulajdonában lévő (közösségen kívüli  székhelyű)  gazdasági társaság tulajdona. A felperes igazolta, hogy a cég ügyvezetője, munkaviszonya nem állt fenn, így ez a mentesség őt nem illeti meg. 
A bíróság rögzíti, hogy az alperes és az elsőfokú helyesen állapította meg, hogy a Vámkódex 204. cikk (1), (2), (3) bekezdései alapján vámtartozás keletkezik, a Vámkódex 29. cikk (1) bekezdése és a 30. cikk rendelkezik az áru  vámértékéről. A Vámkódex 31. cikkben foglaltakra tekintettel - figyelemmel a benyújtott értéknyilatkozatra - 33.000,- USD-ra tekintettel vette figyelembe a jármű értékét. 

A bíróság kiemeli, hogy a Ket. 109. § (1) bekezdése alapján a jogszabálysértés bizonyítása a felperest terhelte, azonban a Pp. 164. § szerint őt terhelő bizonyítási teher ellenére a felperes, csak állított, de nem bizonyított. Erre tekintettel a bíróság az ügy érdemére (a döntésre) kiható eljárási jogsértést - kézbesítés időtartama - (Ket. 111. §) nem állapított meg, a közigazgatási határozatot a Pp. 339/A. § szerint vizsgálta felül, s miután az alperesi eljárásban a Pp.339. § (1) bekezdésében foglalt feltétel - jogszabálysértés - nem valósult meg, az alaptalan keresetet elutasította. 

A bíróság a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján figyelemmel a Pp. 78. § (2) bekezdésére, a Pp. 79. §-ra, illetve a Pp. 67. § (2) bek. alapján alkalmazandó 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (2) bekezdés a) pontjában foglaltakra kötelezte a felperest az alperes részére a rendelkező részben foglaltak szerinti perköltség megfizetésére, mérlegelve az alperesi jogi munkát, az előkészítő iratok tartalmát, illetve azt, hogy az alperesnek az ügy tárgyalásain való személyes megjelenése kapcsán költsége merült fel.

A per tárgyi illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt eljárási illetéket az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 38. § (1) bekezdése, a 42. § (1) bek. a) pontja alapján, figyelemmel az Itv. 43. § (3) bekezdésében foglaltakra, illetve a 6/1986.(VI. 26.) IM. rendelet 13. § (2) bekezdése alapján a felperes köteles megfizetni. 

Az ítélet ellen a Pp. 340. § (1) bekezdése a fellebbezést kizárja. 

	Budapest, 2011. évi  május     hó   16.     napján

                                                                                dr. Minya Krisztián  s. k.
								     bíró

A kiadmány hiteléül: