A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.VI.22.057/2012/10.szám

A Kúria a dr. Gálfi Tibor ügyvéd által képviselt felperesnek a személyesen eljárt I. r. II. r. az elnök által képviselt III. r. a dr. Kovács Előd Ügyvédi Iroda, ügyintéző: dr. Kovács Előd ügyvéd által képviselt IV. r. és a  Pleszkáts Ügyvédi Iroda, ügyintéző: dr. Pleszkáts Tibor ügyvéd által képviselt V. r. alperesek ellen szerződés érvénytelenségének a megállapítása iránt a  Törvényszéken 39.P.21.665/2011. szám alatt folyamatban volt és az Ítélőtábla 4.Pf.20.605/2012/6. számú ítéletével befejezett perében, a jogerős ítélet ellen a felperes által előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő

í t é l e t e t :

A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az V. r. alperesnek 20.000 (húszezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget.

A le nem rótt 500.000 (ötszázezer) forint felülvizsgálati illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak helye nincs. 

I n d o k o l á s :

Az I. és II. r. alperesek - a felperes unokái - 2008. május 27-én 6.300.000 forintnak megfelelő összegű CHF hitelt vettek fel a pénzügyi szolgáltatást végző III. r. alperes Zrt.-től. A kölcsönszerződés megkötésével egyidejűleg az adósok opciós jogot biztosítottak a III. r. alperes javára a tulajdonukat képező 7/A/14 hrsz. alatti ingatlanukra, amelyet egyebek mellett a felperes javára bejegyzett holtig tartó haszonélvezeti jog terhelt. A szerződő felek önálló zálogjogot is alapítottak a perbeli ingatlanra, a felperes pedig lemondott a holtig tartó haszonélvezeti jogáról és kötelezettséget vállalt arra, hogy amennyiben a jogosult kielégítési joga megnyílik, az ingatlant késedelem nélkül kiürített és végrehajtásra alkalmas állapotban a jogosult rendelkezésére fogja bocsátani. A szerződéseket az eljárt közjegyző - helyettes a felperes előtt felolvasta, elmagyarázta az azokban foglaltakat, majd azokat a felperes haszonélvező, nyilatkozattevőként aláírta, a közjegyző pedig közokiratba foglalta. 

A kölcsönszerződés 2.1.b. pontja az ingatlan terhei között nem tüntette fel a felperest megillető jogosultságot, az 5.2. pontja alapján a hitelező végrehajtási záradék kibocsátását kérheti, a 7.3. és 7.4. pontok szerint pedig az adós, biztosítékadó felmondás esetén köteles az ingatlant kiürítve átadni és lemond a végrehajtás felfüggesztése iránti kérelem előterjesztésének jogáról. Az opciós szerződés 7. pontja szerint az eladók a vételi jog gyakorlása esetén kötelesek az ingatlant a jogosultnak átadni, ennek elmaradása esetén kötbér fizetési kötelezettségük áll fenn, a vevő pedig jogosult birtokba lépni és ezt a cselekményét az eladók nem tekintik birtokháborításnak. 

Az I. - II. r. alperesek a fizetési kötelezettségüknek nem tettek eleget, ezért a III. r. alperes a kölcsönszerződést  2009. június 23-án felmondta, majd az V. r. alperest jelölte ki a vételi jog jogosultjának és minderről értesítette a többi szerződő felet. Az V. r. alperes a III. r. alperessel kötött megállapodása alapján 2009. július 23-án élt a vételi jogával, amelyről értesítette a felperest és az adósokat, valamint felhívta őket az ingatlan birtokba adására.

A felperes keresetében kérte, a bíróság állapítsa meg, hogy a haszonélvezeti jogáról lemondó megállapodás teljes egészében, míg a kölcsönszerződés a 2.1.b., 5.2., 7.3. és 7.4 pontja, az opciós szerződés a 7. pontja, az önálló zálogjogot alapító szerződés a lakást érintő terhek sorában a felperes jogosultságát kihagyó és azon részében, ahol az I. és II. r. alperesek szavatolták a felperes holtig tartó haszonélvezeti jogával terhelt lakás tehermentességét, részlegesen érvénytelen. Az V. r. alperessel szemben az opciós szerződés 7. pontjának az érvénytelenségére hivatkozott, a IV. r. alperest pedig annak tűrésére kérte kötelezni, hogy a bíróság rendelje el a III. r. alperes vételi jogának a törlését az ingatlannyilvántartásból. Előadta továbbá, hogy a kölcsönszerződés vele szembeni felmondása is érvénytelen, mert nem volt kölcsönvevő. 

Keresetében arra hivatkozott, hogy a felperes és a III. r. alperes között létrejött fogyasztási szerződés tisztességtelen volt, mert a haszonélvezeti jogáról való lemondása és annak törlése továbbá a lakás átadása olyan tisztességtelen, egyedileg meg nem tárgyalt feltételek voltak, amelyek egyoldalúan a III. r. alperes javára rendelkeztek. Hivatkozott arra is, hogy a szerződések e tekintetben nyilvánvalóan a jóerkölcsbe ütköztek, mert a nyolcvan éves, egyedülálló felperes ellenszolgáltatás nélkül mondott le az egyetlen vagyonáról.

Az I. r. alperes előadta, hogy megítélése szerint a szerződés aláírásakor a felperes valóban nem volt tisztában azzal, hogy a lakást elveszítheti. A II. és IV. r. alperesek ellenkérelmet nem terjesztettek elő, a III. és V. r. alperesek pedig a kereset elutasítását kérték. Az V. r. alperes viszontkeresetet terjesztett elő, amelyben kérte, hogy a bíróság kötelezze a felperest az ingatlan birtokba adására és annak tűrésére, hogy haszonélvezeti joga az ingatlan-nyilvántartásból törlésre kerüljön.

Az elsőfokú bíróság ítéletével a keresetet elutasította. Kötelezte a felperest, hogy az ítélet jogerőre emelkedését követő 30 napon belül az ingatlant kiürítve bocsássa az V. r. alperes birtokába és megkereste a földhivatalt a felperes javára bejegyzett haszonélvezeti jog törlése iránt. 

A felperes fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. 

A jogerős ítélet indokolásában a másodfokú bíróság kifejtette, hogy a jogvita elbírálása szempontjából nem volt jelentősége a felperes életkorának, a haszonélvezeti jogáról való ellenérték nélküli lemondását pedig közokirat rögzítette. Megállapította, hogy a szerződések olyan, a III. r. alperes által előre meghatározott általános szerződési feltételek, amelyek kialakításában a felperes és az I. - II. r. alperesek nem működtek közre. A közjegyző a szerződések tartalmát megmagyarázta ugyan, de a felek azokat nem módosíthatták, csupán az aláírás megtagadására állt fenn lehetőségük. A kölcsönszerződés és a zálogszerződés valóban nem rögzítette, hogy az ingatlant a felperes javára holtig tartó haszonélvezeti jog terhelné, de ez a hiányosság a rendelkezést még nem tette semmissé. Az 5.2. pont megfelelt a vonatkozó jogszabály tartalmának, ezért nem minősülhet tisztességtelennek. A 7.3., és 7.4. pontok az adós és a biztosíték nyújtó részére, míg az opciós szerződés 7. pontja az ingatlan tulajdonosaira írnak elő kötelezettségeket, amelyek így a felperesre nem vonatkoznak, ezért ő e tekintetben keresetindítási joggal nem rendelkezik. A felperes a holtig tartó haszonélvezeti jogról való lemondását rögzítő megállapodásban arra vállalt kötelezettséget, hogy az önálló zálogjog, illetve az opciós jog jogosultjának a kielégítési joga megnyílta esetén az ingatlant - kiürített állapotban - a jogosult rendelkezésére bocsátja, továbbá haszonélvezeti jogáról ellenérték nélkül lemond és hozzájárul annak az ingatlan-nyilvántartásból való törléséhez. Mindez azonban a felperes főszolgáltatását határozta meg, ezért ennek tisztességtelensége a Ptk. 209. §-ának (4) bekezdése alapján nem volt vizsgálható.

A haszonélvezeti jogról való lemondás az általános közfelfogás szerint nem ütközik a jóerkölcsbe, a társadalom pedig támogatja azt a magatartást, hogy a nagyszülő segítse az unokáit akár kölcsön felvétele érdekében is. Nem elítélendő, sőt a jóerkölcs fogalmával összeegyeztethető az, ha a nagyszülő ennek a célnak az érdekében a fedezetül szolgáló ingatlanon fennálló jogosultságáról az unokái javára ellenérték nélkül lemond. Nem vehető figyelembe ebben a tekintetben az, hogy az I. - II. r. alperesek a felperes előtt elhallgatták azt a körülményt, amely szerint az anyagi helyzetük nem teszi lehetővé a kölcsön visszafizetését, mert ez csak a szerződési nyilatkozat tévedés, megtévesztés címén való megtámadására adhatott volna alapot, amelyre azonban nem került sor.

A jogerős ítélettel szemben a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, amelyben kérte, hogy a Kúria azt helyezze hatályon kívül és az elsőfokú bíróság ítéletének a megváltoztatásával adjon helyt a keresetének. 

A felülvizsgálati kérelem indokolása szerint az egyedi megtárgyalás hiánya és az ellenérték nélküli joglemondás miatt jelentősége volt a felperes korának, amelynek figyelmen kívül hagyása sérti a Pp. 206. §-ának (1) bekezdésében és 221. §-ának (1) bekezdésében foglaltakat. A kölcsönszerződés alapján a felperest biztosíték nyújtójának kellett volna tekinteni, ezért tévedett a másodfokú bíróság akkor, amikor e tekintetben - a Pp. 3. §-ának (1) bekezdésében, a Ptk. 209. §-ának (1) bekezdésében és 209/A. §-ában foglaltaknak a megsértésével - a felperest a keresetindításra nem tartotta jogosultnak. 

Tévedett a jogerős ítélet a jóerkölcsbe ütközés megítélése  során is, mert a szerződés folytán az idős, kisnyugdíjas, egyedülálló felperes az utcára kerül. Ilyen várható következmények ismeretében nem csak az unokák, hanem a pénzintézet részéről is embertelen és tisztességtelen volt a joglemondás ellenérték nélkül történő elfogadása. A megtámadás elmaradását a másodfokú bíróság a felperes mulasztásának tekintette, de a kölcsön csak egy év elteltével került felmondásra, a felperes pedig csak később szerzett tudomást arról, hogy unokái a részleteket nem fizették. Kérte erre való tekintettel ennek a megállapításnak a mellőzését az indokolásból. 

Az V. r. alperes a jogerős ítélet hatályában való fenntartását és a felperes perköltségben történő marasztalását kérte. 

A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott. 

A jogerős ítélet az ügy elbírálásához szükséges mértékben feltárt és helyesen megállapított tényállásból helytálló jogi következtetéseket vont le, jogszabálysértés nem történt. 

A másodfokú bíróság az ügy elbírálása során - az elsőfokú bírósághoz hasonlóan - helyesen mellőzte a felperes életkorának az értékelését. A felperes közjegyző előtt és azt követően írta alá a szerződéseket, hogy azok tartalmát teljeskörűen és pontosan megismerhette. Jogszabály nem korlátozza az idősebb emberek szerződéskötési szabadságát, az pedig nem is merült fel, hogy a felperes a szerződés megkötésekor bármely okból ne rendelkezett volna az ügyei viteléhez szükséges belátási képességgel. Önmagában a szerződő fél kora - minden egyéb ehhez kapcsolódó többlet tényállás nélkül - nem értékelhető az érvénytelenségi okok vizsgálata során. 

Helyesen állapította meg a jogerős ítélet azt is, hogy a felperes nem minősült a szerződések szempontjából biztosítékadónak, hiszen a biztosítékul szolgáló ingatlan nem képezte a tulajdonát. A felperes a biztosítékul adott ingatlanon jogosultsággal rendelkező személy volt, aki erről a jogosultságról - az adósok érdekében - egy külön szerződés alapján, a biztosítékadást lehetővé téve lemondott. A haszonélvező a más személy tulajdonában álló dolog birtoklására, használatára és hasznai szedésére jogosult, de a jogot biztosítékul nem adhatja, így fogalmilag kizárt a szerződésben ilyen formában történő részvétele (Ptk. 157. § (1) bekezdés).

A jogerős ítélet helyesen foglalt állást abban a kérdésben is, hogy az ilyen tartalmú szerződés megkötése jóerkölcsbe ütköző magatartást nem valósított meg. Nem ütközik a társadalmi közfelfogásba az, ha idősebb, nyugdíjas személy támogatja ilyen módon az unokáit. A felperes által előadott probléma ugyanis arra vezethető vissza, hogy az unokái nem tudták visszafizetni a kölcsönt, ami viszont már a III. r. alperes által felismerhető körülmények körén kívül esett. Amennyiben ugyanis a III. r. alperes tudta volna, hogy nincs reménye a kölcsönösszeg visszaszerzésére, bizonyára nem szerződik az I. - II. r. alperesekkel és a felperessel. Nem volt megállapítható továbbá, hogy a III. r. alperesnek tudomása lett volna vagy tudomása kellett volna, hogy legyen arról, hogy a felperes lakhatása az ingatlan elvesztése esetén nem megoldott. Nem állt fenn kötelezettsége arra, hogy az adósokkal szoros családi kötelékben álló, de nem adóstárs felperes vagyoni helyzetét ilyen módon feltárja és erről a felperes sem nyújtott tájékoztatást részére. 

A másodfokú bíróság döntése nem alapult azon, hogy a felperest mulasztás terhelte volna a szerződés megtámadása miatt, hiszen a felperes a megtámadás lehetőségével nem élt, így ez a kérdés nem is képezhette ennek a pernek a tárgyát. A másodfokú bíróság az ítélet indokolásának ebben a részében csupán azt fejtette ki, hogy - álláspontja szerint - a hivatkozott okok a felperes milyen jogcímen történő fellépésére adhattak volna alapot. Tekintettel arra, hogy ez az érdemi döntést semmilyen módon nem befolyásolhatta, és csak a másodfokú bíróság véleményére utalt, a Kúria nem látott okot a megjegyzésnek a jogerős ítélet indokolásából való mellőzésére. 

A Kúria mindezekre tekintettel - a Pp. 274. §-ának (1) bekezdése szerint tárgyaláson kívül meghozott határozatával - a jogszabályoknak megfelelő jogerős ítéletet a Pp. 275. §-ának (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.

A Pp. 270. §-ának (1) bekezdése értelmében a felülvizsgálati eljárásban is irányadó Pp. 78. §-ának (1) bekezdése szerint kötelezte az eredménytelen felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felperest az V. r. alperes javára a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3. §-ának (2), (5) és (6) bekezdése alapján, a ténylegesen végzett ügyvédi tevékenységgel arányosan megállapított - és a 4/A. § (1) bekezdése szerint ÁFÁ-val növelt összegű - ügyvédi munkadíjból álló felülvizsgálati eljárási költség megfizetésére. 

A további alperesek érdemi ellenkérelmet nem terjesztettek elő, ezért a részükről a felülvizsgálati eljárás során költség nem merült fel. A le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket a felperes személyes költségmentességére tekintettel a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. §-ának (1) bekezdése és 14. §-a alapján az állam viseli.

Budapest, 2013. október 8.

Dr. Kollár Márta s.k. a tanács elnöke, Dr. Puskás Péter s.k. előadó bíró, Tamáné dr. Nagy Erzsébet s.k. bíró

                                     A kiadmány hiteléül:
                                    tisztviselő