Pfv.II.20.829/2012/12. szám

  
A Kúria a felperesnek az I. rendű, II. rendű és III. rendű alperesek ellen házasság felbontása és járulékai, valamint házastársi közös vagyon megosztása iránt a Budapesti XX., XXI. és XXIII. Kerületi Bíróságnál 10.P.XXI.21.819/2003. számon megindított és a Fővárosi Törvényszék 54.Pf.632.372/2011/5. számú ítéletével befejezett perében az említett számú másodfokú határozat ellen az I. rendű alperes által 153. és Pfv.3. sorszám alatt előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán a 2013. február 26. napján megtartott tárgyalás alapján meghozta az alábbi 

í t é l e t e t : 

A Kúria a jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott rendelkezéseit hatályában fenntartja. 
  
Kötelezi az I. rendű alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 napon belül 50.000 (Ötvenezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget. 
  
Ez ellen az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye. 

I n d o k o l á s 

A jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott részének az alapjául szolgáló tényállás szerint a felperes és az I. rendű alperes 1987. május 16. napján kötöttek házasságot, melyből 1990. augusztus 23. napján A., 1993. február 2. napján pedig Á. utónevű gyermekeik születtek. A házasságukat az elsőfokú bíróság a jelen perben hozott, és - a másodfokú bíróság 54.Pf.27.558/2005/8. számú részítélete folytán - 2006. május 17. napján jogerőre emelkedett 10.P.XXI.21.8191/2003/53. számú részítéletével felbontotta, a volt házasfelek A. utónevű gyermekét a felperes, Á. utónevű gyermekét az I. rendű alperes nevelésében és gondozásában helyezte el, az utolsó közös lakás kizárólagos használatára pedig a felperest jogosította fel. 
  
A volt házasfelek 1988-ban közösen vásárolták meg a B., Cs. u. 27. szám alatti ingatlant, majd azt 2000. májusban eladták és az eladási ár felhasználásával vették meg a B., F. u. 5. szám alatti 55 négyzetméteres, másfél szobás családi házas ingatlant, amely az 1/2-1/2 arányú közös tulajdonukban áll, és amely az utolsó közös lakásukul is szolgált. 
  
Az I. rendű alperes 1998-ban megismerkedett U. T.-vel, akivel 2003. februárban házasságon kívüli kapcsolatot létesített, majd 2003. június 21-én elhívta őt a felperessel közös lakásukba. Az ezzel összefüggésben felmerült konfliktusok miatt 2003. július 25-én a volt házasfelek életközössége minden tekintetben végleg megszakadt és a felperes az A. utónevű gyermekkel a szüleinek a B., E. u. 10. szám alatti lakásába költözött, az Á. utónevű gyermek pedig az I. rendű alperes gondozásában maradt. Az I. rendű alperes barátnője, U. T. 2003. július 17-től 2003. augusztus 8-ig a volt házasfelek utolsó közös lakásában lakott. Ezt követően, 2003. augusztus 19-én a felperes - a volt házasfelek között a Gyermekjóléti Szolgálat közreműködésével létrejött megállapodás alapján - az A. utónevű gyermekkel együtt visszaköltözött a közös lakásba. Az I. rendű alperes az Á. utónevű gyermekkel 2003. október 23-án a közös lakásból az édesanyja K. utcai ingatlanába költözött, ahová U. T. is odaköltözött. Az I. rendű alperes később albérletbe költözött az Á. utónevű gyermekkel és U. T.-vel, majd az édesanyjának ingatlanán külön ház építésébe kezdett. 
  
A perbeli ingatlanon a vétel időpontjában egy 55 négyzetméteres, 2 szoba, konyha, kamra, fürdőszoba és előtér helyiségekből álló családi ház volt. Az ingatlan megvásárlásakor erősen lelakott állapotú volt. A felperes és az I. rendű alperes egyezően nyilatkoztak arról, hogy az ingatlant azzal a céllal vásárolták, hogy azon új házat építsenek. 
  
Az I. rendű alperes 2004. június 12-én készült fényképeket csatolt annak igazolására, hogy az ingatlan falai nedvesek, penészesek, amelynek oka, hogy az ereszcsatornát eltávolították. A felperes előadta, hogy másfél évvel korábban, azaz 2003. elején az I. rendű alperes szedte le az ereszcsatornát, amelyet azóta sem szereltek vissza. A felperes időközben bádogosmesterrel felszereltette az ereszcsatornát, erről számlát csatolt. A számla 2004. július 2-án kelt, a munkadíj 31.500 forint volt. 
  
A felperes és az I. rendű alperes az életközösségük fennállása alatt a perbeli ingatlanon építési munkálatokat végeztek, amelyeket azonban nem fejeztek be. A 2000. november 20-án kelt építési engedély a meglévő 2 szoba komfortos 56 négyzetméteres lakás átalakítására, bővítésére szólt. A terv a tetőszerkezet bontása után emeletráépítéssel kialakuló - bővített - 2 + félszoba, duplakomfortos, 124 négyzetméteres lakás és 28 négyzetméter nagyságú tároló helyiségeket tartalmazó épület készítésére szólt. 
  
A felperes és az I. rendű alperes az életközösségük fennállása alatt az alábbi építési munkákat végezték el: megkezdték az épület bővítését, amelyet azonban nem fejeztek be. Kialakítottak egy beton burkolatú 12 négyzetméter nagyságú helyiséget egy burkolattal fedett 16 négyzetméteres helyiséget, egy beton aljzatú, bevakolt, csempézett, 3,5 négyzetméter nagyságú helyiséget és egy 4,3 négyzetméter nagyságú betonaljzatú helyiséget. A bővítéssel összesen 36,2 négyzetméter nagyságú épületrészt alakítottak ki. Az átalakítást nem fejezték be, az újonnan kialakított helyiségek tetőszerkezete, falszerkezete és belső kialakítása félbehagyva áll, műszaki állapota folyamatosan romlik. 
  
Az életközösség megszűnését követően a felperes az ingatlanon az alábbi állagmegóvási munkálatokat végezte el 2003. október 23-a után: 
- bojler javítás, 
- konnektorok javítása, 
- a fürdőszobában lévő falon található nyílás befalazása, a leszakadt tapéták helyén festés, 
- a már hivatkozott ereszcsatorna felszerelése. 
  
Az életközösség megszűnését követően az I. rendű alperes a 2003. október 23-i elköltözéséig az ingatlanon az alábbi munkálatokat végezte el 2003. július és augusztus hónapokban az új építésű részben: 
- padlóburkolás, 
- csempézés, 
- belső falfestés. 
  
Az I. rendű alperes 2004. novemberben az új építésű rész tetejét lefedte fóliával és elkezdte a tetőcserepek lerakását, amelyet azonban nem fejezett be. Az I. rendű alperes azzal indokolta a munkálatok félbehagyását, hogy értesítette a felperest arról, hogy cserepeket rendelt a tető lefedésének befejezéséhez, amelyre a felperes azt a választ adta, hogy már ő is rendelt cserepeket. 
  
A felperes és az I. rendű alperes az életközösségük alatt közösen vásároltak egy Audi személygépkocsit, amely 2003 január 31-én gazdasági totálkárosra tört. Ezért 300.000 forint biztosítási díjat kaptak. A fenti biztosítási díj felhasználásával szintén az életközösség alatt megvásároltak egy másik Audi 80-as személygépkocsit, amelynek vételára 1.459.332 forint volt. A vételár különbözetet magánszeméllyel kötött megállapodás alapján havi törlesztő részletekben fizették az életközösségük megszakadásáig. Ekkor, 2003. júniusban a felperes és az I. rendű alperes még 1.389.000 forinttal tartozott. Az I. rendű alperes 2005. február 15-ig használta a gépkocsit, majd visszaadta F. A.-nak. Ekkor még 989.000 forint hátralék maradt, amelyről az I. rendű alperes úgy állapodott meg F. A.-val, hogy az egyúttal a személygépkocsi ellenértéke is. A személygépkocsit 2004 november 17-én benzin üzemmódról gáz kettős üzemre alakították át. Az I. rendű alperes által az eladást megelőzően beszerzett, 2004. március 26-án kelt, magánszakértői vélemény a gépkocsi forgalmi értékét 706.000 forintban állapította meg. 
  
A volt házasfelek életközösség ideje alatt keletkezett közös adósságaiból az életközösség megszűnése után az I. rendű alperes összesen 1.840.116 forintot, a felperes pedig összesen 203.690 forintot egyedül fizetett ki. 
  
Az I. rendű alperes a viszontkeresetében a volt házasfelek közös tulajdonában lévő ingatlanán fennálló tulajdonközösség akként történő megszüntetését kérte, hogy a felperes 1/2 tulajdoni hányadát adja a bíróság az I. rendű alperes tulajdonába, és az őt terhelő megváltási árat annak figyelembe vételével határozza meg, hogy - álláspontja szerint - az I. rendű alperes elköltözését követően az ingatlanban bekövetkezett állagromlás és ebből eredő értékcsökkenés annak tudható be, hogy a felperes nem gondoskodott az állagmegóvásról. Erre tekintettel az ennek folytán bekövetkezett értékcsökkenésnek a felperes terhére történő értékelését és a megváltási ár összegébe való beszámítását kérte. Kérte a felperes arra való kötelezését, hogy 2003. június 25. napjától kezdődően fizessen meg neki a szakértői vélemény alapulvételével meghatározott havi összegű többlethasználati díjat. Kérte továbbá, hogy kötelezze a bíróság a felperest a házastársi életközösség ideje alatt az APEH-hel, a Pannon GSM-mel és a Telekom Nyrt.-vel szemben, valamint a parkolási díj címén keletkezett és az I. rendű alperes által egyedül teljesített tartozások fele összegének megfizetésére. Kérte végül a 70. és az F/107/1. sorszám alatt becsatolt vagyonleltárban feltüntetett házastársi vagyonközösségbe tartozó ingóságok természetbeni megosztását az ott írt értékek alapulvételével, valamint a II. és III. rendű alpereseknek a fentiek tűrésére való kötelezését. 
  
A felperes az érdemi ellenkérelmében az ingatlanon fennálló közös tulajdon megszüntetését nem ellenezte, az ingatlannak a szakértői véleményben meghatározott értékét elfogadta, kérte azonban az életközösség megszűnése után az ingatlanon általa elvégeztetett ereszcsatorna szerelés költségének a javára való elszámolását. Az életközösség alatt keletkezett és az I. rendű alperes által az életközösség megszűnése után igazoltan teljesített közös tartozások elszámolását nem ellenezte, kérte viszont a volt házasfelek közös adósságát képező, de általa egyedül teljesített B hitel tartozás és az ELMÜ-vel szemben fennálló közös tartozás felek közötti elszámolását is. Kérte továbbá a közös vagyonhoz tartozó AUDI személygépkocsi életközösség megszűnésekori becsült forgalmi értéke említett időpontbeli tartozás összegével csökkentett részének a felek közötti elszámolását, az ingó vagyon mérlegébe további tételek, így többek között az I. rendű alperes által az életközösség ideje alatt megvásárolt 3.228 USA dollár 777.981 forintos ellenértékének a felvételét, valamint az I. rendű alperes arra való kötelezését, hogy az általa tételesen felsorolt különvagyoni ingóságait, valamint az A. utónevű gyermek ingóságait adja ki neki. A felperes az I. rendű alperesnek a többlethasználati díj megállapítására irányuló viszontkeresetének az elutasítását kérte megalapozatlanság miatt. A felperesnek perköltség igénye volt. 
  
A II. és III. rendű alperesek az I. rendű alperes viszontkeresetére érdemi ellenkérelmet nem terjesztettek elő, perköltség igényük nem volt. 
  
Az elsőfokú bíróság az ítéletével a felperes és az I. rendű alperes házastársi közös vagyonát megosztotta akként, hogy a felperesnek és az I. rendű alperesnek a helyrajzi szám alatt nyilvántartott és természetben a B.,  F u. 5. szám alatt található ingatlanon fennálló közös tulajdonát megszüntetve, a felperes 1/2 tulajdoni hányadát az I. rendű alperes tulajdonába adta és kötelezte az I. rendű alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 60 nap alatt 7.875.000 forint megváltási árat. Felhívta a b.-i Körzeti Földhivatalt, hogy a fenti megváltási ár felperes részére történt teljesítésének igazolását követően a fenti ingatlan tekintetében törölje az ingatlan-nyilvántartásból a felperes tulajdonjogát és a tulajdonjogot az ingatlan további 1/2 részére jegyezze be az I. rendű alperes részére házastársi vagyonközösség megosztása jogcímén. A II. és III. rendű alpereseket a fenti tűrésére kötelezte. A tulajdonváltozásnak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzésével egyidejűleg a felperes lakáshasználati jogát megszüntette és a lakás kizárólagos használatára az I. rendű alperest jogosította fel. Kötelezte a felperest, hogy a tulajdonváltozásnak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzését követő 30 nap alatt a fenti ingatlant ingóságaitól kiürítve hagyja el, és az ingatlant bocsássa az I. rendű alperes rendelkezésére. Kötelezte a fe1perest továbbá, hogy a házastársi vagyonközösségbe tartozó és a felperes, valamint az I. rendű alperes által egyedül teljesített tartozások különbözeteként fizessen meg az I. rendű alperesnek 30 nap alatt 818.213 forint különbözetet. A felperes és az I. rendű alperes házastársi vagyonközösségébe tartozó ingóságokat megosztotta akként, hogy az ítélet rendelkező részében tételesen felsorolt ingóságokat összesen 369.000 forint értékben a felperes, az ugyancsak tételesen felsorolt további ingóságokat pedig összesen 206.400 forint értékben az I. rendű alperes kizárólagos tulajdonába adta. Kötelezte a felperest, hogy az I. rendű alperes kizárólagos tulajdonába adott ingóságok közül az ítélet rendelkező részében tételesen felsorolt ingóságokat 30 nap alatt adja ki az I. rendű alperesnek azzal, hogy az ingóságok elszállításáról az I. rendű alperes köteles gondoskodni. Kötelezte a felperest, hogy az ingóságok megosztása során keletkezett 81.300 forint értékkülönbözetet 30 nap alatt fizesse meg az I. rendű alperesnek. Ezt meghaladóan az I. rendű alperes viszontkeresetét elutasította. Kötelezte az I. rendű alperest, hogy az illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 202.424 forint eljárási illetékből 101.212 forintot külön felhívásra az Állam javára fizessen meg. Kötelezte a felperest, hogy 101.212 forint eljárási illetéket mint részperköltséget külön felhívásra az Állam javára fizessen meg. Megállapította, hogy a peres felek az eljárással kapcsolatban ezt meghaladóan felmerült költségeiket maguk viselik. 
  
Az ítélete felülvizsgálattal érintett részének indokolása szerint az elsőfokú bíróság az I. rendű alperes viszontkeresetét részben találta alaposnak. 
  
A Ptk. 147. §-a és 148. § (2) bekezdése alapján az ingatlanon fennálló közös tulajdont az I. rendű alperes általi magához váltással szüntette meg. 
  
A felperest megillető megváltási ár meghatározása során az elsőfokú bíróság a Ptk. 141-142. és 144. §-a alapján figyelemmel volt arra, hogy az igazságügyi ingatlanforgalmi szakértő véleménye szerint a F. utca 5. szám alatti ingatlan beköltözhető forgalmi értéke 2009. szeptemberi árszinten 16.250.000 forint volt, a szakvélemény kiegészítésében pedig a szakértő megállapította, hogy az épületben bekövetkezett állagromlások nem vezethetők vissza az ingatlan rendeltetésének nem megfelelő használatára. Az ingatlanon eredetileg meglévő épületrész műszaki állapota ugyanis az eredeti állapotot tükrözi, ott 2003. óta felújítást nem végeztek. Az ingatlanon megkezdett építkezés a szakértő szerint használhatatlan állapotba került, az abban keletkezett károk a munkák befejezetlenségére vezethetők vissza, a tető nélküli kialakítás következtében, a szétázott szerkezetek nem hasznosíthatók. A szakértő a meghallgatása során a bíróság előtt úgy nyilatkozott, hogy az ingatlan hozzáépített részén a 2003-tól 2008-ig tartó időszakban 15 %-os értékcsökkenés következett be. Az ingatlan egészéhez viszonyítva a hozzáépített rész állagromlásából bekövetkezett értékcsökkenés miatt az ingatlan egészében mintegy 500.000 forinttal ér kevesebbet, mint 2003-ban. Az I. rendű alperes bizonyítási indítványára megtartott helyszíni szemle tapasztalatai a fentieket megerősítették. 
  
Az I. rendű alperes a viszontkeresetében arra hivatkozott, hogy a felperesnek, mint tulajdonostársnak a mulasztása miatt következett be az ingatlan új építésű részén a szakértő által is megállapított állagromlás. Ezért az ingatlanban így bekövetkezett értékcsökkenést a felperes terhére kérte elszámolni a közös tulajdon megszűntetése során oly módon, hogy a bíróság az értékcsökkenés összegével csökkentse a felperesnek kifizetendő megváltási árat. 
  
Az elsőfokú bíróság a bizonyítási eljárás adatai alapján tényként állapította meg, hogy 2004. novemberében az I. rendű alperes elvégezte az új építésű épületrészen a tető újrafóliázását, majd megkezdte annak a cserepekkel való befedését is ezt követően azonban a munka befejezését annak ellenére abbahagyta, hogy a szükséges anyagok rendelkezésre álltak, hiszen mindkét volt házasfél rendelt cserepeket. Az I. rendű alperesnek ugyanakkor módjában állt szabadon bejutni az ingatlan területére, mivel a felperes a zárat csak azt követően cserélte ki, hogy őt a bíróság a részítéletével az ingatlan kizárólagos használatára jogosította fel, azaz 2005. májust követően. Az I. rendű alperes élt is ezzel a lehetőséggel, többször megjelent a perbeli ingatlanban. A felperes és az I. rendű alperes között azonban az életközösségük megszűnését követően olyannyira megromlott a személyes kapcsolat, hogy a közvetlen kommunikáció is megszűnt közöttük. Erre utal a részítélet meghozatalát megelőzően beszerzett gyámügyi iratanyag is. A volt házastársak közötti kommunikáció hiánya nem kizárólag egyikük, vagy másikuk egyoldalú magatartására volt visszavezethető, hanem kölcsönös elzárkózásukra. 
  
Ezért a Ptk. 144. §-ban foglalt, tulajdonostársak közötti egyetértés törvényes követelménye nem a felperes együttműködésének hiányában nem valósult meg, hanem a felperes és az I. rendű alperes magatartásukkal mindketten közrehatottak benne. Ezért az I. rendű alperes nem hivatkozhat alappal arra, hogy a tetőcserepeinek felrakását a felperes együttműködésének hiánya miatt nem folytatta. Így annak sem tulajdoníthatott az elsőfokú bíróság jelentőséget, hogy az I. rendű alperes által felrakott fólia tönkrement. Az I. rendű alperesnek lett volna módja arra, hogy befejezze a tetőcserepek felrakását 2004. novemberét követően és így az általa egyedül elvégzett munkálatok értékét elszámolhatta volna a közös tulajdon megszüntetése során, ahogyan a felperes is az ereszcsatorna felszerelését. Az I. rendű alperes saját döntése alapján hagyott fel az elkezdett tetőfedéssel, a saját elhatározásának következményeit pedig nem terhelheti a felperesre. Mindezek miatt az elsőfokú bíróság az ingatlan közös tulajdonának megszüntetése során az újonnan felépített rész állagromlásából eredő értékcsökkenés összegével az egész ingatlan értékét csökkentette és a közös tulajdont a Ptk. 148. § (2) bekezdése alapján oly módon szüntette meg, hogy a felperes 1/2 tulajdoni hányadát az I. rendű alperes tulajdonába adta 7.875.000 forint megváltási ár ellenében. 
  
A Ptk. 99. §-a és 141. § (1) bekezdése, valamint a Legfelsőbb Bíróság PK 8. számú állásfoglalása alapján többlethasználati díj akkor igényelhető, ha az ingatlanban maradó fél magatartása teszi lehetetlenné a másik fél számára a használatot. Ugyanakkor, ha a házastárs önként minden kényszerítő körülmény nélkül költözik el a lakásból, nem igényelhet többlethasználati díjat és ilyen esetben az utólagos zárcsere sem alapoz meg többlethasználati díj iránti igényt (BH 1992/313., BH. 1992/102.). 
  
Az I. rendű alperes a viszontkeresében arra hivatkozott, hogy a perbeli ingatlant a felperes magatartása, alaptalan, zaklató feljelentései miatt kényszerült elhagyni. A felperes előadta, hogy feljelentéseit az I. rendű alperes felróható magatartása miatt tette, azon kívül az I. rendű alperes is többször feljelentést tett ellene ebben az időszakban. A felperes álláspontja szerint az I. rendű alperes elköltözését a közös lakásból az motiválta, hogy összeköltözhessen barátnőjével, U. T.-vel. 
  
A lefolytatott bizonyítási eljárás alapján az elsőfokú bíróság megállapította és fentebb már kifejtette, hogy a felperes és az I. rendű alperes között a személyes kapcsolat az életközösségük megszűnése után olyan mértékben megromlott, hogy saját előadásuk szerint sem tudtak megfelelően kommunikálni, próbálkozásaik veszekedésekbe torkollottak. Ezért az I. rendű alperes távozása nem vezethető vissza egyoldalúan a felperes felróható magatartására. Az a körülmény, hogy a felperes elköltözését követően az I. rendű alperes barátnője a közös lakásban lakott, az I. rendű alperes elköltözését követően pedig ő maga is odaköltözött az I. rendű alperes édesanyjához, arra utal, hogy az I. rendű alperes elköltözésében közrehatott az a szándék, hogy barátnőjével egy lakásban élhessen. Az I. rendű alperes ezért a közös lakás használatával saját elhatározása alapján hagyott fel, arra nem a felperes felróható magatartása kényszerítette. Mindezek alapján az elsőfokú bíróság az I. rendű alperes többlethasználati díj iránti viszontkeresetét elutasította. 
  
A Csjt. 31. § (2) bekezdése alapján - annak jogalapját tekintve - alaposnak találta az elsőfokú bíróság a közös ingóságok megosztása iránt előterjesztett viszontkeresetet. 
  
Mivel a Csjt. 27. § (1) bekezdése szerint a házastársi vagyonközösségbe nemcsak az aktív, hanem a passzív vagyontárgyak is beletartoznak, az elsőfokú bíróság a közös tartozások közé tartozónak tekintette azokat a kötelezettségeket, amelyek nem vitásan a felperes és az I. rendű alperes életközösségének fennállása alatt keletkeztek és amelyeket az életközösségük megszűnését követően a felperes vagy az I. rendű alperes bizonyítottan egyedül teljesített. Így az elsőfokú bíróság elfogadta az I. rendű alperes által másolatban csatolt iratokat a teljesítések és azok összegszerűségének bizonyításaként és az I. rendű alperes által az életközösség megszűnését követően teljesített közös tartozások fele összegének megfizetésére kötelezte a felperest. 
  
Az I. rendű alperes által csatolt iratokból megállapíthatóan az I. rendű alperes az életközösség megszűnését követően a közös tartozásokból az alábbiakat teljesítette:  
- parkolási díj tartozás címén          92.756 forintot, 
- APEH részére adótartozás címén     1.183.150 forintot, 
- Pannon GSM tartozás címén            299.744 forintot, 
- T-COM tartozás címén                 264.466 forintot, 
                           Összesen: 1.840.116 forintot. 
  
A felperes a csatolt iratokból megállapíthatóan az életközösség megszűnését követően a közös tartozásokból az alábbiakat teljesítette: 

- B hitel tartozás címén               122.190 forintot, 
- ELMÜ tartozás címén                   50.000 forintot, 
                              Összesen: 86.095 forintot. 
  
A felperes ezen kívül igazolta, hogy az ereszcsatorna felszereléséért 31.500 forintot fizetett melyet szintén elszámolni kért. Ezzel az összeggel a felperes összesen 203.690 forintot teljesített. 
  
A házastársi vagyonközösség megosztása során a felperes is és az I. rendű alperes is jogosultak az általuk teljesített összegek felének megfizetésére, azaz az I. rendű alperes 920.058 forint, a felperes 101.845 forint megtérítésére tarthat igényt. A két összeg különbözete 818.213 forint, amelynek megfizetésére az elsőfokú bíróság a felperest kötelezte a Csjt. 31. § (2) bekezdése alapján. 
  
Mellőzte az elsőfokú bíróság a közös tartozások közül a MATÁV tartozást, amelyet ugyan az I. rendű alperes igazoltan teljesített, azonban keletkezésének idejét nem bizonyította. 
  
A vagyonközösséghez tartozó ingóságok közül az elsőfokú bíróság azokat az ingóságokat vette figyelembe a vagyonmegosztás során, amelyek bizonyíthatóan megvoltak a vagyonmegosztás időpontjában. Kihagyta viszont a vagyonmérlegből - többek között - az alperes által az életközösség ideje alatt megvásárolt 3.228 USA dollárt, mert a felperes nem bizonyította azt, hogy a vagyonmérlegbe általa felvenni kért valuta vagy annak csak egy része az életközösség megszűnésekor még megvolt. 
  
Az AUDI személygépkocsi az életközösség megszűnésekor még megvolt, az I. rendű alperes azt követően visszaadta a volt tulajdonosnak, ezért az elsőfokú bíróság az életközösség megszűnésekori állapotot tekintette kiindulási alapnak ahhoz, hogy a vagyonmérlegbe milyen értékkel állítsa be. A csatolt megállapodás, amely az I. rendű alperes és F. A. között jött létre, rögzíti, hogy 2003. februárban F. A. a személygépkocsi megvásárlására 1.459.332 forintot adott kölcsön, amely tartalmazza az átírási költséget is. Ez a kölcsön közös tartozásnak minősül, abból 2003. júniusában, az életközösség megszűnésekor 1.389.519 forint állt fenn, és ezt követően az I. rendű alperes egyedül törlesztette a kölcsön részleteit. A 2003. júniusi állapot szerint az 1.459.332 forint és az 1.389.519 forint különbözete 69.813 forint kerekítve: 70.000 forint. Mindezek miatt az elsőfokú bíróság a vagyonmérlegben ezen az értéken számolta el a személygépkocsit. 
  
Az elsőfokú bíróság a közös vagyon mérlegébe beállított ingóságok összértékét 575.400 forintban, a felperesre és az I. rendű alperesre jutó vagyoni értéket pedig ennek a felében, tehát személyenként 287.700 forintban határozta meg. Mivel a felperes kizárólagos tulajdonába adott ingóságok értéke 369.000 forint az I. rendű alperes kizárólagos tulajdonába adott ingóságok értéke 206.400 forint, az elsőfokú bíróság 81.300 forint értékkülönbözet megfizetésére kötelezte a felperest. 
  
Az elsőfokú ítélet ellen az I. rendű alperes fellebbezéssel élt. 

Az I. rendű alperes a fellebbezését annak pontosítása után akként tartotta fenn, hogy az elsőfokú ítélet megváltoztatását és a volt házasfelek közös adósságainak a körében a következő jogcímeken és összegben a felperes további marasztalását kérte: 

1. a volt házasfelek közös nyilatkozata alapján az elsőfokú bíróság ítéletével szemben parkolási díj tartozás címén 165.537 forint elszámolását kérte,

2. az APEH részére adótartozás címén a felperesi elismerésre figyelemmel 1.400.000 forintot érvényesített, amelynek fele-fele arányban való megosztását kérte,

3. a Pannon GSM tartozás címén az elsőfokú bíróság által elszámolt 299.744 forintot mindkét fél, illetve a felperes és az I. rendű alperes elismerte,

4. a T Com tartozás címén az I. rendű alperes teljes tartozásként kifizetett 338.803 forint fele részének megfizetésére kérte kötelezni a felperest,

5. az I. rendű alperes az ELMŰ részére általa megfizetett 56.000 forint elszámolását is kérte. 
  
Ehhez képest az I. rendű alperes a fellebbezését a közös adósság elszámolását illetően az összegszerűséget 2.260.084 forintból kérte levezetni úgy, hogy ehhez kérte még hozzáadni az általa sem vitatott, és az első fokú bíróság által is elszámolt 203.690 forint felperesi teljesítést. Mindez összesen 2.463.774 forint házastársi közös adósságot jelent, amelyből egy fő jutója 1.231.887 forint. Ebből a felperes 203.690 forint teljesítésére figyelemmel a felperessel szemben az I. rendű alperesnek további 1.028.197 forint elszámolási igénye van a fellebbezése szerint, amelyből az első fokú bíróság 818.213 forint különbözeti tartozás megfizetésére kötelezte a felperest. Ezért az I. rendű alperes pontosított fellebbezése további 209.984 forint házastársi közös adósság felperes által történő megfizetésére irányult. 
  
A többlethasználati díj iránti igényét az I. rendű alperes változatlanul fenntartva az első fokú eljárásban már előadott érvelését megismételte. Külön kiemelte, hogy a konfliktusok elkerülése miatt, és a közösen nevelt gyermekek ehhez közvetlenül kapcsolódó rossz iskolai teljesítményeire is figyelemmel volt kénytelen 2003. november 1-jén a közös tulajdonban levő ingatlanból elköltözni. Ezt követően az I. rendű alperes többször próbált visszatérni a volt közös lakásba, amit a felperes meghiúsított, majd a bíróság a felperest jogosította fel az ingatlan kizárólagos használatára. 
    
A felperes fellebbezési ellenkérelme - a másodfokú tárgyaláson a házastársi közös adósság körében az I. rendű alperes fellebbezésének nem vitatott összegszerűségein túl - az első fokú ítélet helybenhagyására irányult. A felperes tehát 165.537 forint parkolási díj tartozást, az ELMŰ részére kifizetett 56.000 forintot, az 1.400.000 forint APEH tartozás 1/2 részét, annak kizárólag az életközösség megszűnésekori összegében, és az első fokú ítélet szerinti 299.744 forint Pannon GSM tartozás alperes általi megfizetését ismerte el házastársi közös adósságként. 
  
Az összegszerűséget elismerve vitatta a 338.803 forint T Com tartozást, ugyanis a felperesnek telefonja nem volt, míg az I. rendű alperes 2 db telefonnal is rendelkezett. Ezért ennek megfizetése - álláspontja szerint - teljes mértékben az I. rendű alperest terheli. Tehát közös adósságként a felperes ezt az összeget nem ismerte el. 
  
Vitatta az APEH felé adótartozás címén fennálló 1.400.000 forintból 700.000 forint közös tartozás jogcímén való megfizetését. Az eljárás folyamán az APEH tartozásra vonatkozóan tett elismerő nyilatkozatát a felperes nem vitatta. Később azonban elismerő nyilatkozatát visszavonva, ennek a fele részét ismerte el, tehát 700.000 forintot házastársi közös adósság jogcímén arra hivatkozva, hogy az 1.400.000 forint 1/2 része az I. rendű alperesnek, mint egyéni vállalkozónak az adótartozása volt. Ezen utóbbi két tétel mellőzését kérte tehát a felperes a házastársi közös adósság elszámolása köréből. 
  
A másodfokú bíróság az ítéletével az első fokú bíróság ítéletének nem fellebbezett részét nem érintette, a fellebbezett rendelkezéseit részben megváltoztatta, és a házastársi közös adósság elszámolása körében, a felperest terhelő 818.213 forintot 1.028.197 forintra felemelte. Egyebekben az első fokú ítélet fellebbezett rendelkezéseit helybenhagyta. A le nem rótt 357.300 forint fellebbezési eljárási illetékből a felperes 14.300 forintot, az I. rendű alperes 343.000 forintot köteles - külön felhívásra, a felhívásban közölt módon és időben - a Magyar Államnak megfizetni. Kötelezte az I. rendű alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 50.000 forint másodfokú részperköltséget.
    
Ítéletének indokolása szerint a Csjt. 31. § (2) bekezdésében foglaltakból az következik, hogy a volt házasfelek közös vagyonának megosztása az életközösségük 2003. június 25. napján történt végleges megszűnésének az időpontjára vonatkozóan történhet. Ebben a körben az elsőfokú bíróság a felek házastársi közös adósságát is elszámolta, és az I. rendű alperes által egyedül teljesített tartozások különbözeteként a felperest 818.213 forint 30 nap alatti megfizetésére kötelezte az I. rendű alperes javára. 
  
A másodfokú bíróság a fellebbezési tárgyaláson a módosított fellebbezés alapján járt el a házastársi közös adósság további elszámolása körében. Abban kellett tehát állást foglalnia, hogy az I. rendű alperes által érvényesített további elszámolási igény a házastársi életközösség fennállása alatt keletkezett közös adósságnak tekinthető-e. 
  
Az egységes és következetes ítélkezési gyakorlat szerint nemcsak az aktívumokat, hanem a passzívumokat, így az adósságokat is magába foglalja a házastársak vagyonközössége. A Csjt. 27. § (1) bekezdésén alapuló együttélés alatti közös szerzés vélelméből kiindulva a Pp. 164. § (1) bekezdése alapján a felperesnek kellett kétséget kizáróan bizonyítania, hogy mentesül-e a házastársi közös adósság köréből az általa vitatott tételeket illetően a fizetési kötelezettsége alól. A házastársakat ugyanis egyetemleges felelősség terheli a külső harmadik személy felé a közös adósság megfizetését illetően. 
  
Az nem vitás, hogy az I. rendű alperes által érvényesített 
- 165.537 forint parkolási díj tartozást, 
- az APEH részére fennálló 1.400.000 forint adótartozást, 
- a 299.744 forint Pannon GSM tartozást, 
- a 338.803 forint T-Com tartozást, és az 
- ELMÜ felé fennálló 56.000 forintot, 
összesen 2.260.084 forintot az I. rendű alperes kifizette. 
  
Ezek köréből a T-Com tartozást illetően a felperesnek az a hivatkozása, hogy nem is volt korábban tudomása erről a tartozásról, és neki nem is volt telefonja, irreleváns annak bizonyítása mellett, a hátralék a házastársi életközösség fennállása alatt keletkezett. Ez a 102. sorszámú jegyzőkönyvben is közös adósságként volt feltüntetve, és erre vonatkozóan bírósági ítéleti megállapítás is volt 1999-ben. Ebből 264.466 forint alapösszegű tartozást az elsőfokú bíróság is ítéletében elszámolt. 
  
A tartozás kifizetéskori végső összege az I. rendű alperes által igazoltan 338.803 forint volt, amelyet összegszerűségében a felperes is elismert. Mivel a felek közös adósságának a nem teljesítése miatti kamatösszeg is a házastársak egymás közötti belső viszonyában közös adósság részét képezi, a másodfokú bíróság nem látott lehetőséget ennek a házastársi közös adósság elszámolása köréből való mellőzésére. Ahogyan az APEH felé fennálló 1.400.000 forintból 700.000 forint mellőzésére sem, mert a felperes az első fokú eljárásban a 97. sorszámú jegyzőkönyvben közös adósságként ismerte el az okirattal bizonyított 1.400.000 forintot. Az elismerés visszavonása tehát nem mentesítheti a felperest. 
  
Ezért a másodfokú bíróság érdemben a házastársi közös adósság összegét a módosított fellebbezés szerinti 2.260.084 forint I. rendű alperesi kifizetés és az elsőfokú ítélet szerinti 203.690 forint felperesi teljesítés együttes figyelembe vételével 2.463.774 forintban határozta meg, amelyből egy fő jutója 1.231.887 forint. Az elszámolás körében ebből a felperes által teljesített 203.690 forintot levonásba helyezve 1.028.197 forint megfizetése terheli még a felperest a közös tartozásokból. Ehhez képest a lényeges I. rendű alperesi túlfizetésre figyelemmel a másodfokú bíróság az I. rendű alperes által egyedül teljesített tartozások különbözeteként az első fokú ítéletben megállapított 818.213 forintot 209.984 forinttal felemelte, és a felperest 1.028.197 forint megfizetésére kötelezte. 
  
Megjegyezte, hogy az elszámolás körébe a másodfokú bíróság csak azokat a közös adósság teljesítéseket vonta be, amelyeket az I. rendű alperes a másodfokú tárgyaláson előadott, pontosított, és okirattal igazolt. 
  
A felperes tartozása utáni kamatigény megalapozatlanságát illetően a másodfokú bíróság rámutatott arra, hogy az I. rendű alperes a kamatkövetelését a Ptk. 301. §-ára alapította, ami a késedelmi kamatnak felel meg. Következetes és egységes a bírói gyakorlat abban, hogy a házastársi közös vagyon megosztását a felek megállapodásának hiányában, amennyiben azt a bíróság osztja meg, úgy a bírósági határozattól kezdődően érvényesíthető, azaz egyik volt házastárs sem esik késedelembe. Figyelemmel arra, hogy a bíróság határozza meg a teljesítés időpontját, késedelmi kamatról értelemszerűen csak akkor beszélhetünk, ha a bíróság jogerős határozatában megállapított teljesítési határidő eredménytelen marad, és a határidő letelt. A Polgári Törvénykönyv ugyanis a kamatigényt a késedelmes teljesítéshez köti. 
  
A módosított fellebbezés szerinti többlethasználati díj iránti igény megalapozatlansága körében helyesen állapította meg az első fokú bíróság, hogy az I. rendű alperes közös lakásból való elköltözését U. T. barátnőjével való összeköltözése motiválta. Ezen túlmenően a házastársak egymással való kommunikálási problémái és az egyéb körülmények miatt az I. rendű alperes távozása nem vezethető vissza egyoldalúan a felperes felróható magatartására. 
  
A Pp. 164. § (1) bekezdése alapján az I. rendű alperest terhelte annak bizonyítása, hogy a közös lakás használatával a felperes magatartása miatt nem tudott élni, amit az elsőfokú bíróság helytálló okfejtése miatt az alperes tehát nem tudott bizonyítani. A Ptk. 99. §-án keresztül alkalmazandó Ptk. 140.§ (1) bekezdésében foglalt rendelkezésből kiindulva a fentiek szerint nem bizonyított, hogy az I. rendű alperesi tulajdonostárs a birtoklás és a használat jogával a felperesi tulajdonostárs akadályozása miatt nem tudott élni. Következetes és egységes a bírói gyakorlat - ahogyan ezt az első fokú bíróság is helyesen állapította meg -, hogy ha a házastárs önként, minden kényszerítő körülmény nélkül költözik el a közös lakásból, akkor nem igényelhet többlethasználati díjat. Ezért jogalap hiányában az I. rendű alperes viszontkeresetét el kellett utasítani, és e tekintetben a fellebbezése is megalapozatlan. 
  
Megjegyezte a másodfokú bíróság, hogy a többlethasználat fejében fizetendő használati díj fizetés kezdő időpontját is tévesen kérte megállapítani az I. rendű alperes, mert a használat a bírói gyakorlat alapján addig, amíg visszterhessé nem teszik, ingyenes. Ezért annak van jelentősége, hogy az I. rendű alperes mikor szólította fel a felperest, hogy a használati jogával élni kíván. Az I. rendű alperes többlethasználati díj iránti igényt először a perben 2007. februárjában terjesztett elő, majd ezt a 2007. május 11. napján kelt, 70. sorszám alatti viszontkeresetében ismételte meg (már akkor is tévesen 2003. június 25-től kezdődően). Az összeget azonban ekkor sem jelölte meg. Téves tehát a kezdő időpont meghatározása is, mert az I. rendű alperesi igényre való felszólítás átvételétől, vagy a felperes erre irányuló tudomásszerzésétől igényelhető. 
  
Mindezekre figyelemmel a másodfokú bíróság az első fokú bíróság ítéletének nem fellebbezett részét nem érintve, a fellebbezett rendelkezését a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján részben megváltoztatta, míg egyebekben a Pp. 254. § (3) bekezdése értelmében, indokai alapján helybenhagyta. 
  
A jogerős ítélet ellen az I. rendű alperes felülvizsgálati kérelemmel élt és - annak tartalmát tekintve - a másodfokú bíróság ítéletének a részbeni hatályon kívül helyezését, valamint az elsőfokú bíróság ítéletének a részbeni megváltoztatását és a B., F. u. 5. szám alatti ingatlan őt terhelő megváltási árának - a felperessel szemben a felülvizsgálati kérelme szerint fennálló követeléseinek a beszámításával - 7.875.000 forintról 2.458.422 forintra történő leszállítását kérte. 
  
Ennek megfelelően kérte: 
  
1. az ingatlanban bekövetkezett értékcsökkenésből 
1.1. a 16.250.000 forintos jelenlegi forgalmi érték 15 %-os mértékű értékcsökkenése fele részének, tehát 1.218.750 forintnak, valamint 
1.2. az új épületrész felperes felróható magatartása miatt bekövetkezett 500.000 forintos értékcsökkenés egészének, tehát - a jogerős ítélet által elszámolt 250.000 forinton felül - további 250.000 forintnak a felperes terhére való elszámolását, 
2. a felperes többlethasználati díj fizetési kötelezettségének 2003. június 25. napjától kezdődően évi 437.592 forintban, tehát összesen 2.995.846 forintban történő megállapítását, 
(azzal, hogy a többlethasználati díj iránti igényét nem csak 2007. februárjában, hanem már 2005. májusában előterjesztette, és a felperesnek a jogerős részítélettel történt kizárólagos lakáshasználatra való feljogosítását követően a volt közös lakásba már be sem juthatott), 
3. a felperesnek a vele szemben fennálló tőketartozásai után a késedelembeesés időpontjától kezdődően a törvényes késedelmi kamatfizetési kötelezettsége megállapítását, valamint 
4. a felperesnek a jogerős ítélet által el nem számolt, de általa ténylegesen viselt alábbi közös adósságok fele részének a megtérítésére való kötelezését kérte: 
4.1     MATÁV tartozás                                   6.100 Ft 
4.2. T-COM                                          15.456 Ft 
4.3. Földhivatal                                            6.600 Ft 
4.4. Földhivatal                                              6.600 Ft 
4.5. Családi pótlék                                        67.200 Ft 
4.6. GMG-498 gépjármú igazsági szakértő 40.000 Ft 
4.7. GMG-498 gépjármű adó                        129.945 Ft 
4.8. GMG-498 gépjármű                                   671.585 
4.9. USD                                                          777.585 Ft 
4.10. Tető javítás                                        28.000 Ft 
4.11. Gázmű Ellenőrzési Osztály                 12.288 Ft 
Összesen:                                                    1.769.564 Ft 
(helyesen: 1.761.764 Ft),
Ennek fele, tehát:                                      951.982 Ft 
(helyesen: 880.882 Ft). 
4.12. a jogerős ítélet által a felperes terhére rótt 
marasztalási összegből még meg nem fizetett                                                49.997 Ft
  
A felperes felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályban tartására irányult. 
  
A Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (2) bekezdése alapján a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálta felül. 
  
A felülvizsgálati kérelem nem alapos. 
  
I. A Pp. 270. § (1) és (2) bekezdésében, valamint a 271. § (1) bekezdésnek a) és b) pontjában foglaltakból pedig az következik, hogy a felülvizsgálati eljárásnak, mint rendkívüli jogorvoslatnak csak az lehet a tárgya, ami a fellebbezési eljárásnak, mint rendes perorvoslatnak is tárgya volt, a Pp. 275. § (1) bekezdése szerint pedig a felülvizsgálati eljárásban bizonyítás felvételének helye nincs, a Kúria a felülvizsgálati kérelem elbírálása során a rendelkezésre álló iratok alapján dönt. 
  
1. Az I. rendű alperes az elsőfokú ítélet elleni fellebbezésében a perbeli ingatlan 16.250.000 forintos forgalmi értékét nem vitatta és nem terjesztett elő az említett érték 15 %-os mértékű értékcsökkenése felperesre eső fele 1.218.750 forintos részének a felperes terhére történő elszámolására irányuló fellebbezési kérelmet sem. 
  
2. Nem terjedt ki sem az eredeti, sem a hiánypótlásra való felhívását követően Pf.3 sorszám alatt írásban, majd a tárgyaláson szóban módosított, illetve pontosított fellebbezése a T-COM-mal szemben fennálló, és a volt házasfelek által egyezően 338.803 forintban megjelölt összeget meghaladó további 15.456 forint tartozás elszámolására sem. 
  
3. Az I. rendű alperes a 146. sorszámú fellebbezésében az Á. utónevű gyermek után a felperes által jogosulatlanul felvett családi pótlék elszámolásának a mellőzését nem sérelmezte, a fellebbezése Pf.3. sorszámú pontosítása mellékletének 12. tételébe ezen a jogcímen a 2004. januárjától júniusával bezárólag járó havi 5.600 forintot, tehát összesen 33.600 forintot beállított ugyan, ennek elszámolására irányuló határozott fellebbezési kérelmet azonban nem terjesztett elő, hanem csupán „megjegyezte", hogy az általa megjelölt összeget a felperes jogosulatlanul vette fel. 
  
A családok támogatásáról szóló - perbeli időszakban hatályos - 1998. évi LXXXIV. törvény (a továbbiakban: Cst.) 5. § a) pontjában meghatározott családi pótlék jogalap nélküli felvétele azonban egyébként sem a szülők közötti magánjogi jellegű elszámolásra, hanem - a jogalap nélkül igénybe vett ellátás Cst. 41-42. § alapján történő visszafizetésére irányuló közigazgatási eljárás lefolytatására, illetőleg a jogerős közigazgatási határozat Cst. 44. §-a alapján történő bíróság általi felülvizsgálatára ad alapot (EBH 2007/1741., EBH 2006/1577., BH 2005/36.,KGD 2007/107., KGD 2006/102.). 
  
Mindezek miatt a vitás tartozás a másodfokú eljárásnak nem volt és a polgári bírósági hatáskör hiánya miatt nem is lehetett a tárgya. 
  
4. A 146. sorszámú fellebbezésében az I. rendű alperes a GMG-498 frsz.-ú személygépkocsi „hibás elszámolási módját" kifogásolta arra való hivatkozással, hogy a gépkocsi értékéből nem jutott 70.000 forinthoz, a fellebbezése mellékletének 9. tételébe pedig a gépkocsival összefüggésben 757.700 forint általa viselt közös adósság elszámolását kérte. A hiánypótlásra való felhívását követően pontosított Pf.3. sorszámú fellebbezésében azonban a gépkocsi értékének meghatározását már sem a közös ingóságok megosztásával, sem a közös adósságok elszámolásával összefüggésben nem kifogásolta és a másodfokú tárgyaláson sem tett olyan nyilatkozatot, amely ezzel kapcsolatos fellebbezési kérelemként lett volna értékelhető. 
  
A Pp. 273. § (2) bekezdése a) pontjának a megfelelő alkalmazása alapján mellőzte ezért a Kúria a kizárólag a felülvizsgálati kérelemben előterjesztett fenti tételeknek az érdemi elbírálását. 
  
II. A jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelemmel támadott körben a peres felek egymással ellentétes előadásának, a kihallgatott tanúk vallomásának, valamint a rendelkezésre álló okirati bizonyítékok adatainak az egymással való egybevetése, azok okszerű, logikai ellentmondásoktól mentes, és a Pp. 206. (1) bekezdésében foglalt elveknek egyébként is megfelelően történő értékelése alapján, megalapozottan állapította meg a felek jogvitájának az érdemi elbírálásához szükséges tényállást. 
  
Ennek során a bizonyítási teher Pp. 164. § (1) bekezdésében foglalt főszabályának a helyes alkalmazásával értékelte az I. rendű alperes terhére mindazon tények bizonyítatlanságának a következményeit, amelyek vonatkozásában az I. rendű alperesnek állt érdekében az, hogy a felperes tagadásával szemben a saját tényállításait a bíróság valónak fogadja el. 
  
A Pp. 270. § (2) és 275. § (3) bekezdésében foglaltakból viszont az következik, hogy a tényállás megállapításának a módjára vonatkozó és az ügy érdemi elbírálására is lényeges kihatással lévő eljárásjogi szabálysértés hiányában a szabad bírói mérlegeléssel megállapított tényállás felülvizsgálati eljárás keretében történő felülmérlegelésének, a bizonyítékok újbóli értékelésének nincs helye. 
  
III. A jogerős ítélet az I. rendű alperes viszontkereseti és fellebbezési kérelmét részben hiányosan rögzítette ugyan, és részben hiányos, illetve téves a jogerős ítélet indokolása is, az abban foglalt érdemi döntés azonban a felülvizsgálati kérelemmel támadott körben helytálló. 
  
Az I. rendű alperes az elsőfokú eljárásban 70. sorszám alatt előterjesztett viszontkeresetében, valamint a 116/1., 120/A/T. és 135/A/1. sorszámú beadványaiban - többek között - az 1-12., 1-14., illetve 1-13. tételeibe beállított közös adósságokból az életközösség megszűnése után általa kifizetett összegek fele részének, valamint az ingatlan új építésű épületrészében bekövetkezett 500.000 forintos értékcsökkenés egészének, tehát az elsőfokú bíróság által elszámolt 250.000 forinton felül további 250.000 forintnak a felperes terhére való elszámolását kérte. Az elsőfokú ítélet elleni 146. sorszámú fellebbezése - többek között - az ingatlan új építésű épületrészében bekövetkezett 500.000 forintos értékcsökkenés egészének, tehát az elsőfokú bíróság által elszámolt 250.000 forinton felül további 250.000 forintnak, valamint a fellebbezése A/1. sorszámú mellékletének 1-14. tételeiben felsorolt összesen 3.901.658 forint közös adósság fele részének a felperes terhére történő elszámolására irányult. A beadványaiban nem csupán az egyes közös adósságok sorrendjét, elnevezését és összegét, hanem azok tételszámozását is rendszeresen váltogatta, ezért a követelésének egyes tételei nehezen követhetővé, illetve beazonosíthatóvá váltak. 
  
A másodfokú bíróság a Pf.2. sorszámú végzésével az I. rendű alperest a fellebbezésének pontosítása körében felhívta arra, hogy 
- határozza meg a fellebbezési pertárgyértéket, 
- tételesen sorolja fel, mely ingóságok kimaradását (értékkel együtt) vitatja, 
- a 818.213 Ft-ból milyen összeget ismer el, illetve vitat 
és figyelmeztette arra is, hogy ennek elmulasztása esetén a 146. sorszámú fellebbezését tekinti pontosított fellebbezésnek. Nem terjedt viszont ki a felhívása arra, hogy a fellebbezését az ingatlan vonatkozásában is pontosítsa. 
  
Az I. rendű alperes Pf.3. sorszámú pontosított fellebbezése, valamint annak Pf.3/T/1-2. sorszámú melléklete a hiánypótlásra felhívó végzésben foglaltaknak csak részben felelt meg, a másodfokú bíróság azonban a végzésben kilátásba helyezett jogkövetkezményt nem vonta le, hanem a tárgyaláson kísérelte meg a fellebbezés további pontosítását. 
  
A fellebbezés kiegészítése - a felhívásnak megfelelően - kizárólag az ingóságokra és az 1. sorszámú melléklet 1-18. tételében felsorolt közös adósságokra terjedt ugyan ki, az ingatlan értékcsökkenésének elszámolásával kapcsolatos fellebbezését azonban nem vonta vissza, a tárgyaláson pedig kifejezetten kérte, hogy „amennyiben a másodfokú bíróság a fellebbezés további pontosítását kéri, azt az alperesnek tegye fel elszámolási kérésekben", a másodfokú bíróság a tárgyaláson ezzel kapcsolatos kérdést az I. rendű alperesnek nem tett fel, az ítéletében pedig erre a tételre sem a fellebbezés ismertetése körében, sem a döntésének indokolásában nem tért ki, hanem csak általánosságban utalt arra, hogy az elsőfokú ítélet egyéb rendelkezéseit az indokai alapján hagyta helyben. 
  
A másodfokú bíróság ezen kisebb súlyú eljárásjogi szabálysértésének azonban az ügy érdemi elbírálására semmiféle kihatása nem volt, ezért az ítéletének az elsőfokú ítéletet e vonatkozásban helybenhagyó rendelkezése jogszabályt nem sért. 
  
1. Az elsőfokú bíróság a kiegészített igazságügyi szakértő véleményével és a rendelkezésre álló egyéb peradatokkal összhangban jutott arra a helyes jogi következtetésre, hogy az ingatlan hozzáépített részén a 2003-tól 2008-ig terjedő időszakban a megkezdett építési munkák befejezetlensége okából bekövetkezett 500.000 forint összegű értékcsökkenés - az elsőfokú ítélet indokolása által helyesen kiemelt okok és körülmények miatt - nem a felperes egyoldalú magatartására, hanem az új építésű épületrész állagmegóvási munkálatainak a volt házasfelek mint társtulajdonosok általi kölcsönös elmulasztására és az ezzel összefüggő együttműködésük kölcsönös hiányára vezethető vissza. Ennek a jogkövetkezménye viszont az, hogy az ingatlan beállott kár viselésére a volt házasfelek a Ptk. 141. § alapján a tulajdoni hányaduk arányában mindketten egyaránt kötelesek, ezért az I. rendű alperes az értékcsökkenés egészének a felperesre való áthárítását a Ptk. 142. és 144. §-ai alapján jogszerűen nem igényelheti. 
  
A jogerős ítélet a közös adósságok viseléséből eredő kölcsönös megtérítési igények elszámolása, valamint a közös ingó vagyon megosztása folytán a felperest terhelő marasztalási összeget nem számította be az ingatlan közös tulajdonának a megszüntetése folytán az I. rendű alperest terhelő megváltási ár összegébe, hanem az említett jogcímeken megállapított marasztalási összegeket külön-külön határozta meg, és a felperes az őt terhelő fizetési kötelezettségeknek - az I. rendű alperes előadása szerint - a jogerős ítélet meghozatala után 1.059.500 forint erejéig eleget tett, ezért a tartozása 49.997 forintra csökkent. 
  
Alaptalan ezért az I. rendű alperesnek a felperessel szemben fennálló követeléseinek a tartozásába való beszámítására és a felperessel szemben fennálló megváltási ár tartozásának a beszámítandó összeggel való leszállítására irányuló kérelme. A Ptk. 296. § (1) és (2) bekezdése alapján ugyanis beszámításnak csak fennálló követelés vonatkozásában van helye és a beszámítás erejéig a kötelezettségek megszűnnek, az I. rendű alperes felperessel szemben fennálló követelésének a túlnyomó része azonban annak teljesítése folytán már megszűnt, a megszűnt követelés beszámítása pedig fogalmilag kizárt, és az egyébként is kétszeres elszámolást jelentene a felperes terhére. 
  
2. A volt házasfelek egymás közötti, belső jogviszonyát illetően helyes ugyan a jogerős ítéletnek az a jogi álláspontja, hogy a házastársi közös vagyon Csjt. 27. § (1) bekezdésében foglalt törvényes vélelmével szemben - a bizonyítási teher Pp. 164. §-ában foglalt főszabálya és a törvényes vélelmekkel szembeni bizonyítás Pp. 3. § (5) bekezdése szerinti speciális szabálya alapján - a felperest terhelte a perben annak a bizonyítása, hogy „mentesül-e a házastársi közös adósság köréből az általa vitatott tételeket illetően a fizetési kötelezettsége alól." Téves viszont ezzel összefüggésben az arra való hivatkozása, hogy házastársakat egyetemleges felelősség terheli a külső harmadik személy felé a közös adósság megfizetéséért. 
  
Hasonlóképpen téves az I. rendű alperesnek az a felülvizsgálati érvelése, mely szerint a felülvizsgálati kérelmében - tételszám megjelölése nélkül - 1-től 11-ig terjedő sorrendben közös adósságként felsorolt összesen 1.769.564 forint tartozás fele elszámolásának a jogerős ítélet általi mellőzése a Csjt. 30. §-át sértené azért, mert a hivatkozott § (4) bekezdése szerint a házastárs olyan tartozásáért, amely az előbbi rendelkezések szerint nem mindkét házastársat terheli, mind a különvagyonával, mind a közös vagyonból reá eső résszel felel. 
  
A Legfelsőbb Bíróság illetőleg a Kúria ugyanis számos eseti döntésében rámutatott már arra, hogy a vagyon, és ebből következően a házastársi közös és különvagyon fogalma és tárgya közgazdasági és jogi értelemben nem csak az aktív (pozitív), hanem a passzív (negatív) vagyoni elemeket (vagyontárgyakat) is egyaránt magában foglalja. Ennek megfelelően a hatályos Csjt. 27-28. §-ai a házastársak egymás közötti, belső jogviszonyára irányadó módon kizárólag az egyes alvagyonok körének az egymástól való elhatárolására szorítkoznak, nem rendelkeznek viszont sem a közös, sem a különadósságok meghatározásáról, és e jogviszonyban a közös és a különadósságok egymástól való elhatárolásának a jogi jelentősége csak az, hogy amennyiben valamely adósság kiegyenlítése nem abból az alvagyonból történt, amelyiknek a terhére keletkezett, úgy az adósság kiegyenlítésének a ténye a Csjt. 31. § (2) bekezdése alapján a házastársi közös vagyon megosztása során érvényesíthető megtérítési igényt keletkeztet az adott alvagyon javára. E jogviszonyban elsődlegesen a 27. § (1) és 28. § (1) bekezdése, másodsorban pedig a 31. § (5) bekezdés alapján alkalmazandó Ptk. - egyebek mellett a Ptk. 361-364. §-aiban meghatározott jogalap nélküli gazdagodás - szabályai alapján kell megítélni azt, hogy az adott tartozás közös vagy különadósságnak minősül.
  
Ezzel szemben a Csjt. 30. § (2)-(4) bekezdései a házastársak és a harmadik személyek közötti külső jogviszonyokra irányadó módon rendelkeznek arról, hogy a házastársak bármelyikének a vagyonközösség fennállása alatt, illetőleg a vagyonközösség megszűnésétől a közös vagyon megosztásáig terjedő időben - a másik házastárs valós vagy vélelmezett hozzájárulásával - megkötött visszterhes jellegű ügyleti (szerződéses) tartozásáért az ügyletkötő házastársat a közös és a különvagyonát is magában foglaló - teljes vagyonára kiterjedő korlátlan, a másik (nem szerződő) házastársat pedig az ügyletkötő házastárssal egyetemleges, de a házastársi közös vagyon reá eső részére korlátozott járulékos jellegű, de a szerződő házastárssal egyetemleges felelősség terheli a harmadik személy hitelezővel szemben. Nem irányadók viszont az utóbb hivatkozott szabályok a közös adósságokért való felelősségre a házastársak és a harmadik személy hitelezők közötti külső jogviszonyokban sem akkor, ha az adott tartozás nem visszterhes jellegű szerződésen, hanem - miként a volt házasfelek APEH-hel szemben fennálló közös adóssága - egyéb, például adójogi jogviszonyon alapul. 
  
A jelen pernek nem a felperesnek a volt házasfelek közös adósságaiért való külső jogviszonybeli, tehát perben nem álló harmadik személyekkel szembeni felelősségének jogalapja és mértéke, hanem a közös adósságok körének meghatározása és az azok viselésével kapcsolatos kölcsönös megtérítési igények elszámolása volt a tárgya. E jogvita elbírálására pedig nem a Csjt. 30. §-a, hanem - a fentebb kifejtettek szerint - a Csjt. 27-28. §-a és 31. § (2) bekezdése az irányadó és a külső jogviszonybeli egyetemlegességnek nincs jelentősége. 
     
A jogerős ítélet a parkolási díj-, az APEH-, a Pannon GSM-, a T-Com- és az ELMÜ-tartozás vonatkozásában tételesen megindokolta, az egyéb tartozásokat illetően azonban csupán általánosságban utalt arra, hogy az elszámolás során csak azokat a tartozásokat vette figyelembe, amelyeket az I. rendű alperes a másodfokú tárgyaláson előadott, pontosított és okirattal igazolt. 
  
2.1. A felperes tagadásával szemben az I. rendű alperes nem bizonyította 
- az Audi személygépkocsival összefüggésben a fellebbezése Pf.3. sorszámú pontosítása mellékletében a közös adósságok 8., 9. és 10. tételébe, valamint a felülvizsgálati kérelmének 6. és 7. tételébe felvenni kért 40.000 forint gépjármű szakértői díj és (83.217 + 402.948 =) 126.165 forint, illetve 129.945 forint összegű gépjármű adó keletkezésének időpontját, összegszerűségét és kifizetésének tényét, az életközösség megszűnése után felmerült gépjármű szakértői díj vonatkozásában pedig a szakértő megbízásához való felperesi hozzájárulás tényét sem, 
- a 146. és Pf.3. sorszámú fellebbezése mellékletében a közös adósságok 7. és a felülvizsgálati kérelemben 1. tételébe beállítani kért 6.100 forint MATÁV tartozás keletkezésének az életközösség fennállásának vagy a volt házasfelek közös lakásban való együttlakásának a tartamára eső időpontját, 
- a 146. sorszámú fellebbezés 3. tételébe 6.600 forint összegben, a fellebbezés kiegészítésének 17. és 18. tételeibe, valamint a felülvizsgálati kérelem 3. és 4. tételeibe 6.600-6.600 forint, tehát összesen 13.200 forint összegben felvenni kért Földhivatallal szemben fennálló tartozások vonatkozásában a keletkezés időpontját, jogcímét, összegszerűségét és általa való kifizetésének tényét, 
- a 146. sorszámú fellebbezés 13. és a fellebbezés kiegészítés 16., valamint a felülvizsgálati kérelem 11. tételébe felvenni kért Gázmű Ellenőrzési Osztállyal szemben fennálló 12.288 forintos tartozás keletkezésének tényét, időpontját, összegszerűségét, valamint az általa való kifizetésének a tényét. 
  
2.2. A 146. sorszámú fellebbezés 10., a fellebbezés kiegészítésének 11. és a felülvizsgálati kérelem 9. tételébe felvenni kért USA dollár 777.982 forintos ellenértékét az I. rendű alperes közös adósságként kérte elszámolni, az erre irányuló igényének ténybeli alapját azonban nem jelölte meg. A 18. sorszám alatt becsatolt, 2002. október 17-én kelt valuta adásvételi szerződés adatai szerint az I. rendű alperes a szerződés keltének időpontjában 3.228 USD-t vásárolt 777.981 forint ellenérték fejében, ezért a vitás valutát a felperes a volt házasfelek közös ingó vagyonaként az I. rendű alperes terhére kérte elszámolni, a jogerős ítélet azonban azt a közös ingó vagyon mérlegéből kihagyta, mert az I. rendű alperes tagadásával szemben a felperes nem bizonyította, hogy a valuta az életközösség megszűnésekor megvolt és az I. rendű alperes birtokában maradt. Az I. rendű alperes a perben nem bizonyította és nem is állította, hogy az életközösség ideje alatt megvásárolt valuta ellenértékét a Csjt. 28. § (1) bekezdésének a)-d) pontjai szerinti különvagyonához tartozó pénzeszközökből fizette volna ki, ezért vételár közös pénzeszközökből történt kifizetése mellett a Csjt. 27. § (1) bekezdése szerint törvényes vélelem szól. Ilyen körülmények mellett viszont a valuta ellenértékével összefüggésben a Csjt. 31. § (2) bekezdése alapján a közös vagyon megosztása során megtérítési igény nem érvényesíthető. 
  
2.3. A 146. sorszámú fellebbezés 11., a fellebbezés kiegészítés 14., valamint a felülvizsgálati kérelem 10. tételébe közös adósságként felvenni kért 28.000 forint tetőjavítási költség vonatkozásában az I. rendű alperes a perben azt adta elő, hogy az életközösség megszűnése után ilyen értékben vásárolt cserepet, cseréplécet és tetőfóliát az új épületrészhez. Az általa megjelölt anyagköltség összegszerűségét - a felperes tagadásával szemben - nem bizonyította, nem vitatta viszont, hogy a felperes maga is vásárolt tetőcserepet, a tető befedése azonban ennek ellenére félbemaradt. 
  
Nem sértett tehát jogszabályt az első- és a másodfokú bíróság azzal, hogy az I. rendű alperes felülvizsgálati kérelmében megjelölt közös adósságok elszámolását mellőzte. 
  
3. A Csjt. 31. § (5) bekezdése alapján alkalmazott Ptk. 301. § a helyes alkalmazásával és az ítélkezési gyakorlattal is összhangban áll az első- és a másodfokú bíróságnak az a jogi álláspontja, hogy a házastársi közös vagyon bíróság által történő megosztása esetén az értékkülönbözet és a megtérítési igények teljesítésének a határidejét a bíróság ítélete határozza meg, ezért a kötelezett késedelembe esése - ide nem tartozó kivételektől eltekintve - csak az ítéletben meghatározott teljesítési határidő eredménytelen elteltével következik be. Alaptalanul sérelmezi tehát az I. rendű alperes a felperes késedelmi kamatfizetési kötelezettségének a jogerős ítélet által a terhére rótt marasztalási összegek után történő megállapítása iránti viszontkeresetének az elutasítását. 
  
4. Tévesen sérelmezi az I. rendű alperes a többlethasználati díj megállapítása iránt előterjesztett viszontkeresete elutasításának tényét. 
  
A Ptk. 140. § (1) bekezdése és 141. §-a a társtulajdonosok mindegyikét feljogosítja a dolog - többiek jogainak és a dologhoz fűződő törvényes érdekeinek sérelme nélküli - birtoklására és használatára, valamint - a tulajdoni hányada arányában - a dologból folyó hasznok szedésére is, azzal, hogy ugyanilyen arányban terhelik őt a dolog fenntartásával járó és a dologgal kapcsolatos egyéb kiadások, a közös tulajdoni viszonyból eredő kötelezettségek és a kárveszély viselése is. A Legfelsőbb Bíróság - hivatkozott törvényhelyekhez fűződő - PK 8. számú állásfoglalása szerint a lakásból távozó házastárs használati jogának a megszűnése a hasznokban való részesedés arányán nem változtat és ezért elköltözését követően a lakásban maradó házastársától a kizárólagos, illetőleg a tulajdoni hányadát meghaladó használatért pénzbeli ellenértéket (használati, illetve többlethasználati díjat) követelhet. 
  
Egységes azonban az ítélkezési gyakorlat abban, hogy nem jár többlethasználati díj annak a házastársnak, aki a lakáshasználati jogával önként hagyott fel és az ingatlan terheit sem viseli. A tulajdonostárs ugyanis a Ptk. 140. § (1) bekezdése alapján elsősorban a hányadának megfelelő használat biztosítását követelheti, és csak akkor léphet fel a Ptk. 141. §-a alapján pénzbeli térítés (használati-, illetve többlethasználati díj) iránti igénnyel a tulajdonostársával szemben, ha a hányadának megfelelő használatot a felek eltérő megállapodása, vagy egyéb körülmények nem teszik lehetővé (BH 1992/4/237., CDT 256.., BH 1994/5/247., CDT 260.). Nem követelhet többlethasználati díjat az a házastárs, aki a közös tulajdonú ingatlanból minden kényszerítő körülmény nélkül, önként költözött el (BH 2003/10/408-I.). 
  
Az I. r. alperes elköltözésével kapcsolatban a jogerős ítélet indokolásában helyesen kiemelt körülmények miatt, az anyagi jogi szabályok helyes alkalmazásával és az ítélkezési gyakorlattal is összhangban jutott tehát a jogerős ítélet arra a jogi következtetésre, hogy a többlethasználati díj iránti kereset jogalapja nem áll fenn. 
  
A kifejtettek miatt a Kúria a jogerős ítéletet - a fentebb részletezett indokolásbeli pontosítással - a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta. 
  
A Pp. 270. § (1) bekezdése szerint alkalmazott Pp. 78. § (1) bekezdése alapján rendelkezett a Kúria a pernyertes felperes felülvizsgálati eljárásban felmerült költségeinek viseléséről. 

Budapest, 2013. február 26. 

a tanács elnöke, előadó bíró, bíró.

							A kiadmány hiteléül:

                                       tisztviselő