Pfv.II.20.280/2012/9. szám

  
A Kúria a felperesnek az alperes ellen gyermektartásdíj megszüntetése iránt a Komáromi Városi Bíróságnál 7.P.20.805/2009. számon megindított és a Komárom-Esztergom Megyei Bíróság 1.Pf.20.542/2011/4. számú ítéletével befejezett perében az említett számú másodfokú határozat ellen a felperes által 33. sorszám alatt előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán az alulírott napon - tárgyaláson kívül - meghozta az alábbi 

í t é l e t e t : 

A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja. 
  
Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak - külön felhívásra - 50.000 (ötvenezer) forint le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket. 
  
Ez ellen az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye. 

I n d o k o l á s : 

A jogerős ítélet alapjául szolgáló tényállás szerint a peres felek házastársak voltak, házasságukból 1988. április 8. napján R., 1996. május 16. napján pedig M. utónevű gyermekek születtek. 
  
A peres felek házasságát a Komáromi Városi Bíróság a 2005. április 22. napján jogerőre emelkedett 4.P.20.544/2004/8. számú ítéletével felbontotta, az ugyanezen a napon kelt és jogerőre emelkedett 4.P.20.544/2004/8. számú végzésével pedig olyan tartalmú egyezséget hagyott jóvá a felek között, amely szerint a házasságukból született gyermekeik az alperes anyánál nyertek elhelyezést gondozás és nevelés végett, és a felperes kötelezettséget vállalt arra, hogy gyermekeinek tartására megfizeti az alperesnek a mindenkori összes jövedelme gyermekenkénti 20-20 %-át, de gyermekenként legalább havi 10.000-10.000 forintot gyermektartásdíjként. 
  
A peres felek 2006. január 13. napján házastársi vagyonközösséget megszüntető megállapodást kötöttek, amelyben megállapodtak abban, hogy a felperes a k.-i hrsz. alatt nyilvántartott, és természetben K., K. u.  szám alatti lakóházas ingatlanon fennálló 1/2 tulajdoni illetőségét 8.000.000 forint megváltási ár fejében átruházza az alperesre. Az alperes vállalta, hogy az ingatlant terhelő, s az O. Bank Rt. javára bejegyzett jelzálogjoggal és elidegenítési terhelési tilalommal érintett kölcsöntartozást a továbbiakban ő teljesíti a pénzintézetnek. A megállapodás 3. pontjában az alperes kijelentette, hogy a megváltási ár kiegyenlítésével egyidejűleg lemond a felperessel szembeni, jogerős bírói egyezségen alapuló gyermektartásdíj igényéről. 
  
A peres felek a házastársi vagyonközösséget megszüntető megállapodást 2006. március 2. napján módosították a megváltási ár tekintetében, s azt 7.100.000 forintban határozták meg. A módosítást az indokolta, hogy a megváltási ár teljesítéséhez szükséges fedezetet biztosító pénzintézeti kölcsönt a bank 7.100.000 forint összegben folyósította az alperesnek. 
  
Az alperes 2000. április 18. napján 5.000.000 forint megváltási árat teljesített a felperesnek. A teljesítésről ügyvéd által ellenjegyzett okiratba foglalt elismervényt állítottak ki, melyben rögzítették, hogy az 5.000.000 forint a 2006. március 2. napján kelt módosító megállapodás alapján a felperest megillető tulajdoni hányad ellenértéke. A felek rögzítették, hogy a módosító megállapodásban meghatározott 7.100.000 forint és az alperes által ténylegesen teljesített 5.000.000 forint különbözete a felperest az alperessel szemben terhelő tartozások összege, „(az elmaradt és ezután fizetendő gyermekek után járó tartásdíj, stb.)."
  
A peres felek megállapodásait bíróság, illetve gyámhivatal nem hagyta jóvá. 
  
A peres felek R. utónevű gyermeke már nagykorú, 2006. óta a győri Széchenyi Egyetem Építőmérnöki Karának hallgatója, ahol az alapképzés négy a mesterképzés pedig két éves, míg a felek M. utónevű gyermeke kiskorú, gimnáziumi tanuló. 
  
Az alperes 2009. november 18. napján benyújtott kérelmére a Komáromi Városi Bíróság 2009. november 25. napján 1203-26.Vh.1248/2009. szám alatt végrehajtási lapot bocsátott ki a felperessel, mint adóssal szemben a 2009. június 1. napjától lejárt hátralékos és folyamatos gyermektartásdíjakra vonatkozóan. 
  
A felperes az elsőfokú bírósághoz 2010. január 5. napján benyújtott keresetében kérte, a Komáromi Városi Bíróság 4.P.20.544/2004/8. számú végzésével jóváhagyott egyezségben az alperessel kötött házasságból 1988. április 8. napján született R. és 1996. május 17. napján született M. utónevű gyermekeinek javára a mindenkori havi jövedelme gyermekenkénti 20 %-ában, de gyermekenként legalább havi 10.000 forintban megállapított gyermektartásdíj fizetési kötelezettségének 2006. február 1. napjával történő megszüntetését, valamint az elsőfokú bíróság által az alperes kérelmére gyermektartásdíj behajtása iránt elrendelt és K. Sz. önálló bírósági végrehajtó előtt Vh.1674/2009. szám alatt folyamatban lévő végrehajtási eljárás felfüggesztését kérte. 
  
Hivatkozott arra, hogy 2006. január 13. napján az alperessel házastársi vagyonközösséget megszüntető megállapodást kötött a K. belterületi hrsz.-ú, utolsó közös lakást is magában foglaló ingatlan közös tulajdonának megszüntetése tárgyában, melynek során az alperes a felperes tulajdoni hányadát magához váltotta és ennek során elszámolták a felperest az alperessel szemben terhelő gyermektartásdíjakat, az alperes a megállapodásban lemondott a felperessel szembeni gyermektartásdíj igényéről a jövőre nézve is, mert a kikötött vételárral szemben ténylegesen 5.000.000 forintot teljesített. 
  
A felperes álláspontja szerint a megállapodás létrejöttével és teljesítésével gyermektartásdíj fizetési kötelezettségének a jövőre nézve is eleget tett, ily módon 2006. február 1. napjától a kötelezettség nem terheli őt. 
  
Az alperes az érdemi ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte. Arra hivatkozott, hogy a felperes agresszív magatartása miatt kötötte meg a perbeli ingatlan közös tulajdonának megszüntetése tárgyában létrejött megállapodást, s abban az ingatlan forgalmi értékét azért határozták meg a valóságostól eltérően 16.000.000 forintban, hogy a megváltási ár teljesítéséhez magasabb összegű hitelben részesülhessen. Állította, hogy az ingatlan reális forgalmi értéke a szerződés megkötésekor 9.000.000 forint volt, és a megállapodás alapján a felperes részére ténylegesen kifizetett 5.000.000 forinton felüli részből a közös hiteltartozásokat, valamint az elmaradt rezsidíjakat teljesítette, továbbá fizette a szerződéskötés költségeit is. 
  
Az alperes a 2006. március 2. napján megkötött módosító megállapodásra utalással állította, hogy a szerződéskötéskor a felperesnek nem csupán gyermektartásdíj fizetési kötelezettsége és 110.000 forint lejárt tartozása állt fenn vele szemben, hanem egyéb jogcímen keletkezett tartozása is, mert a vagyonközösség megszüntetéséig az O. és Kereskedelmi Bank Nyrt.-nek közös kölcsöntartozás címén a felperes helyett 101.335 forintot, a C. Zrt.-nek 106.632 forintot teljesített, egyedül fizette meg a rezsiköltségeket is, noha az ingatlant a felperes is használta, ezért azok 85.751 forintos fele része a felperest terhelte, továbbá ő viselte a hitelfelvétel 320.000 forint összegű költségét. 
  
Álláspontja szerint mindezen tartozásukat levonva az alperes által teljesített 5.000.000 forint és a megváltási ár 7.100.000 forint összege között mutatkozó különbözetből 2006. május 1. napjától 2010. április 30. napjáig 960.000 forint tartásdíj számolható el felperesi teljesítésként. Megítélése szerint ez igazolja, hogy csak a felperesi teljesítéssel fedezett időszakra mondott le tartásdíj iránti igényének érvényesítéséről, lemondása tehát nem volt végleges. 
  
Az alperes a per során érvénytelenségi kifogást terjesztett elő a 2006. január 3. napján kötött szerződés és a 2006. április 18. napján aláírt elismervény vonatkozásában. Álláspontja szerint a megállapodás a Ptk. 13.§ (1) bekezdése alapján érvénytelen, mert kiskorút megillető tartásról történő lemondást tartalmaz, s az alperes, mint a lemondásra irányuló jognyilatkozat megtételekor még kiskorú gyermekek törvényes képviselője gyámhatósági jóváhagyás nélkül tette meg jognyilatkozatát. 
  
Az alperes erre hivatkozással is kérte a kereset elutasítását. Álláspontja szerint a jogerős bírói egyezség alapján joggal tarthat igényt gyermektartásdíjra és amennyiben a felperesnek a vagyonközösség megszüntetése tekintetében elszámolási vitája áll fenn az alperessel szemben, ez irányú igényét külön perrel érvényesítheti. Az alperes hivatkozott arra is, hogy mivel a megállapodásban a felek pontosan nem határozták meg a gyermektartásdíj és a tartozások összegét, a gyermekek érdekei sérültek a megállapodás megkötésével. 
  
A felperes az alperes által előterjesztett érvénytelenségi kifogást megalapozatlannak tekintette. Álláspontja szerint a Ptk. 13. § (1) bekezdése a perbeli esetben nem alkalmazható, mert az alperes a tartásdíjról nem ellenérték nélkül mondott le, hiszen a gyermektartásdíj vonatkozásában a felek beszámítással éltek. A felperes 8.000.000 forint helyett 5.000.000 forint megváltási árhoz jutott, a különbözetként mutatkozó 3.000.000 forint ellenében állapodtak meg a gyermektartásdíj beszámításáról. 
  
Az elsőfokú bíróság az ítéletével a felperes keresetét elutasította. Kimondta, hogy az alperesi pártfogó ügyvéd díját a felperes viseli és kötelezte a felperest, hogy fizessen meg az államnak külön felhívásra 14.400 forint eljárási illetéket. 
  
Az ítéletének indokolása szerint alaptalannak találta az elsőfokú bíróság az alperes által előterjesztett érvénytelenségi kifogást. A felperes ugyanis alappal nem hivatkozhat a gyermektartásdíj fizetési kötelezettségének megszűnésére az alperesi lemondásra figyelemmel, mert a Ptk. 13. § (1) bekezdésének a) pontja és a 149/1997. Korm. rendelet 25. § (1) bekezdésének a) pontja értelmében az alperes csak gyámhatósági jóváhagyással tehetett volna érvényes jognyilatkozatot a gyermektartásdíjról való lemondás tárgyában. Az első fokú bíróság álláspontja szerint a Ptk. 13. § (1) bekezdése nem az ellenérték nélküli lemondásra vonatkozik, mert annak jogszabályi tilalmát a Ptk. 13/A.§ (1) bekezdése állítja fel. 
  
Az elsőfokú bíróság utalt arra, hogy az érvénytelenségre figyelemmel annak jogkövetkezményeit vonhatta le, azt azonban érdemben nem bírálta el, hogy mely tartozásokat számolták el a felek a megállapodás megkötése során. 
  
Az elsőfokú ítélet ellen szemben a törvényes határidőn belül a felperes fellebbezést terjesztett elő az elsőfokú ítéletének megváltoztatása és gyermektartásdíj fizetési kötelezettségének a keresete szerinti megszüntetése iránt.
  
Álláspontja szerint az elsőfokú bíróság téves jogértelmezéssel jutott arra a következtetésre, hogy az alperes törvényes képviselőként gyámhatósági jóváhagyás nélkül a gyermektartásdíj beszámítása tárgyában tett jognyilatkozata érvénytelen, mert a Ptk. 13. § (1) bekezdése kizárólag az ellenérték nélküli lemondás esetén alkalmazható, perbeli esetben nem. A törvény szövege szerinti „lemondás" önmagában ellenérték nélküliséget jelent, míg az alperes a megállapodás aláírásával nem lemondott a kiskorú gyermekeket megillető tartásról, hanem elfogadta a felperes előre teljesítését, így jelen esetben a Komáromi Városi Bíróság 4.P.20.544/2004/8. számú jogerős határozatának tettek eleget a felek. Állítása szerint 286.126 forinttal túl is teljesített. 
  
Az alperes a fellebbezési ellenkérelmében a fellebbezés elutasítását és az elsőfokú ítélet helybenhagyását kérte. Fenntartotta az elsőfokú eljárás során képviselt jogi álláspontját a tekintetben, hogy az alperes kizárólag gyámhatósági jóváhagyással tehetett volna érvényes jognyilatkozatot. Álláspontja szerint a felek által kötött megállapodás nem a gyermekek érdekét szolgálta, minthogy a gyermektartásdíj fejében nem annak jogosultja: a gyermek, hanem a gondozó szülő jutott vagyonhoz. 
  
A másodfokú bíróság az ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. Megállapította, hogy az alperesi pártfogó ügyvéd másodfokú eljárásban felmerült pártfogó ügyvédi munkadíjának viselésére teljes egészében a felperes köteles. Kötelezte a felperest, hogy fizessen meg a Magyar Államnak 14.400 forint fellebbezési illetéket. 
  
A döntését azzal indokolta, hogy az elsőfokú bíróság a jogvita eldöntéséhez szükséges bizonyítást lefolytatta, a tényállást a szükséges mértékben feltárta és helytállóan állapította meg, s abból megalapozott jogi következtetésekre jutott. 
  
A felperesi fellebbezés és a fellebbezési ellenkérelem körében a másodfokú bíróságnak abban kellett állást foglalnia, hogy az elsőfokú bíróság a kereseti kérelem alapját képező megállapodások érvénytelensége körében helytálló jogi következtetéseket vont-e le, a gyermektartásdíjra vonatkozó alperesi jognyilatkozatot a Ptk. 13. § (1) bekezdésének helytálló alkalmazásával minősítette-e gyámhivatali jóváhagyáshoz kötött, kiskorút megillető tartásról történő lemondásnak. 
  
A másodfokú bíróság a jogvita eldöntése szempontjából releváns ténynek tekintette, hogy a peres felek között a házassági bontóper bírósága által jogerősen jóváhagyott peres egyezség jött létre, melynek alapján a felperest R. és M. utónevű gyermekei vonatkozásában gyermektartásdíj megfizetésének kötelezettsége terhelte. 
  
A peres felek a felperesi kereset alapját képező házastársi vagyonközösséget megszüntető megállapodást, illetve annak módosítását a gyermektartásdíj fizetési kötelezettség megállapítását követően, a teljesítés szakában kötötték, s ennek során a felperesnek járó megváltási ár összegébe beszámították a felperest terhelő gyermektartásdíjakat. 
  
A korlátozottan cselekvőképes és a cselekvőképtelen személyek védelmében a Ptk. 13. § (1) bekezdése egyes esetekben a törvényes képviselő jognyilatkozatainak érvényességéhez a gyámhatóság jóváhagyását írja elő azzal, hogy a Ptk. 13. § (2) bekezdése értelmében a bíróság és a közjegyző előtti eljárás során a gyámhatóság feladatát a bíróság, illetőleg a közjegyző veszi át. 
  
A Ptk. 13/A. § (1) bekezdése azokról az esetekről rendelkezik, amikor a korlátozottan cselekvőképes és a cselekvőképtelen személy még gyámhatóság jóváhagyásával sem tehet érvényes jognyilatkozatot. Ez utóbbi körbe tartozik azon jognyilatkozat, amellyel a korlátozottan cselekvőképes és cselekvőképtelen személy jogokról ellenérték nélkül lemond. Ez a rendelkezés vonatkozik azokra az esetekre, amikor a joglemondás teljes egészében ingyenes. 
  
A fentiekből következik, hogy a Ptk. 13. § (1) bekezdésének a) pontja az ellenérték fejében történő lemondás esetét szabályozza. 
  
Az elsőfokú bíróság nem tévedett akkor, amikor a peres felek által kötött megállapodást - annak a gyermektartásdíj iránti követelés megváltási árba történő beszámításáról és az ehhez kapcsolódó igényérvényesítésről történő lemondásról szóló kikötéseit - e körbe vonta, s kimondta, hogy azok érvényességéhez a gyámhivatal hozzájárulása szükséges. 
  
Erre irányuló kereseti kérelem hiányában az elsőfokú bíróság nem alkalmazhatott a felek között elszámolást. Az alperes a szerződések érvénytelenségére alapított hivatkozásait érvénytelenségi kifogás formájában terjesztette elő, ily módon az elsőfokú bíróság az érvénytelenség egymás közötti elszámolásra kiható jogkövetkezményeit nem vonhatta le. Ezen túlmenően a peres felek között végrehajtási eljárás van folyamatban, így legfeljebb végrehajtás korlátozása, vagy megszüntetése iránti perben ejthető meg az elszámolás az érvénytelenségre hivatkozással. 

A jogerős ítélet ellen a felperes felülvizsgálati kérelemmel élt - annak tartalmát tekintve - a másodfokú bíróság ítéletének a hatályon kívül helyezése, valamint az elsőfokú bíróság ítéletének a megváltoztatása és a keresetének helyt adó ítélet hozatala iránt. 
  
A felülvizsgálati kérelmének részletesen kifejtett indokai szerint a jogerős ítélet a Ptk. 13. §-a (1) bekezdésének a) és b) pontját és 13/A. §-ának (1) bekezdését, valamint a 149/1997. Korm. rendelet 25. §-a (1) bekezdésének a) pontját sérti. 
  
Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmet nem terjesztett elő. 
  
A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el, és a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (2) bekezdése alapján csak a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálta felül. 
  
A felülvizsgálati kérelem nem alapos. 
  
Téves a felperesnek az a felülvizsgálati érvelése, hogy a Ptk. 13. §-a (1) bekezdésének a) pontja a törvényes képviselőnek csak a kiskorút megillető tartásról való ellenérték nélküli lemondásának az érvényességéhez követeli meg a gyámhatóság jóváhagyását, a lemondás fogalma azonban ellenérték nélküliséget, tehát ingyenességet feltételez, ezért nem szükséges a tartásról történő lemondáshoz a gyámhatóság jóváhagyása akkor, ha arra ellenérték szolgáltatása mellett kerül sor. 
  
A Ptk. 13. §-a (1) bekezdésének a)-e) pontjai szerint a törvényes képviselő jognyilatkozatainak érvényességéhez a gyámhatóság jóváhagyása szükséges, ha a jognyilatkozat 
a) a kiskorút megillető tartásról történő lemondásra,
b) a kiskorút örökösödési jogviszony alapján megillető jogokra vagy kötelezettségre; külön is visszautasítható vagyontárgyak öröklésének visszautasítására,
c) a kiskorú ingatlantulajdonának átruházására vagy bármely módon történő megterhelésére vonatkozik, ide nem értve azt az esetet, amikor az ingatlan ellenérték nélküli megszerzésével egyidejűleg kerül sor haszonélvezet alapítására,
d) a kiskorú külön jogszabály alapján beszolgáltatott vagyonára,
e) a kiskorú olyan egyéb vagyontárgyára, illetve vagyoni értékű jogára vonatkozik, amelynek értéke meghaladja a külön jogszabályban meghatározott összeget, a hivatkozott § (2) bekezdése értelmében azonban bírósági vagy közjegyzői határozattal elbírált jognyilatkozat érvényességéhez a gyámhatóság jóváhagyása nem szükséges. 

A Ptk. 13/A. §-ának (1) bekezdése kimondja, hogy a kiskorú még a gyámhatóság jóváhagyásával sem tehet érvényesen olyan jognyilatkozatot, amellyel ajándékoz, idegen kötelezettségért megfelelő ellenérték nélkül felelősséget vállal, vagy amellyel jogokról ellenérték nélkül lemond, e rendelkezés alól azonban a hivatkozott § (2) bekezdése kivételt létesít annyiban, hogy ez a szabály nem gátolja a korlátozottan cselekvőképes kiskorút a munkával szerzett keresményével való rendelkezésben, és nem zárja ki a szokásos mértékű ajándékozást.

A gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet 25. §-a (1) bekezdésének a) pontja pedig - a Ptk. 13. §-a (1) bekezdésének a) pontjával összhangban - úgy rendelkezik, hogy a szülő jognyilatkozatainak érvényességéhez a gyámhivatal jóváhagyása szükséges, ha a jognyilatkozat a gyermeket megillető tartásról történő lemondásra vonatkozik (Ptk. 13. § (1) bekezdés a) pont). 

A Ptk. kommentárirodalma és az idézett jogszabályhelyekhez kapcsolódó ítélkezési gyakorlat is egységes abban, hogy a Ptk. 13. §-ának (1) bekezdése azokat a korlátozottan cselekvőképes, illetve cselekvőképtelen kiskorú ügyeit érintő törvényes képviselői jognyilatkozatokat nevesíti, amelyek érvényességi feltétele a gyámhatóság jóváhagyása, és ebbe a körbe tartozik - többek között - az (1) bekezdés a) pont alapján az a jognyilatkozat, amellyel a törvényes képviselő lemond a korlátozott cselekvőképességgel rendelkező, vagy cselekvőképtelen kiskorút megillető tartásról. Ennek a gyakorlatban előforduló legtipikusabb esete, amikor a tartásra kötelezett személy és a gyermeket tényleg eltartó, gondozó személy peren kívül megállapodik abban, hogy a kötelezett a tartási kötelezettségének kiegyenlítéséül megfelelő vagyontárgyat (pénzösszeget) ad a jogosultnak. 

A Ptk. 13/A. §-ának (1) bekezdése körébe ezzel szemben az ingyenes szerződések megkötésére irányuló, alábbi jognyilatkozatok tartoznak: 
1. az a jognyilatkozat, amellyel a korlátozottan cselekvőképes, illetőleg cselekvőképtelen kiskorú személyesen vagy törvényes képviselője útján ajándékoz. A Ptk. 579. § (1) bekezdésében szabályozott ajándékozási szerződés az ajándékozó terhére ró kötelezettséget, mert saját vagyona rovására köteles ingyenes vagyoni előnyt juttatni a megajándékozottnak. Ajándékozás esetén tehát a szolgáltatással szemben nem áll ellenszolgáltatás, az ajándékozó kötelezettségvállalása teljes egészében ingyenes.
2. Ingyenes szerződésnek minősül, ezért gyámhatósági jóváhagyással sem érvényes az a jognyilatkozat, amellyel a korlátozottan cselekvőképes vagy cselekvőképtelen kiskorú megfelelő ellenérték nélkül felelősséget vállal idegen kötelezettségért (például a kezességvállalás).
3. Gyámhatósági jóváhagyással sem érvényes a korlátozottan cselekvőképes vagy cselekvőképtelen kiskorú, illetőleg törvényes képviselőjének joglemondó nyilatkozata, ha a lemondásra ellenérték nélkül került sor. Az ellenérték nélküli joglemondás vagy elengedés megítélése körében a Ptk. 207. § (2) bekezdésének rendelkezése az irányadó. Eszerint a jognyilatkozatot nem lehet kiterjesztően értelmezni, az ellenérték nélküli joglemondásnak, elengedésnek határozottnak és kifejezettnek kell lennie. Amennyiben a joglemondásra ellenérték fejében került sor, a jognyilatkozat tartalmától függ, hogy a törvényes képviselő jognyilatkozatának érvényességéhez mennyiben szükséges a gyámhatósági jóváhagyás (lásd a Ptk. 13. §-ához fűzött magyarázatot).

A Legfelsőbb Bíróság PK 106. számú állásfoglalása szerint a tartásra kötelezett személy és a gyermeket tényleg eltartó, gondozó személy megállapodhatnak abban, hogy a kötelezett a tartási kötelezettségnek kiegyenlítéséül megfelelő vagyontárgyat (pénzösszeget) ad a jogosultnak. A bíróság azonban a tartásra kötelezettet ilyen megállapodás esetében is kötelezheti a gyermek részére tartásdíj fizetésére, ha ez a gyermekmegfelelő tartásának biztosítása érdekében szükséges (PEH 243. old.). 
Az állásfoglalás indokolása kifejti azt is, hogy: „A jogszabályok nem tiltják olyan tartalmú megállapodás létesítését sem, amely szerint a tartásra kötelezett a tartási kötelezettségének kiegyenlítéséül megfelelő vagyontárgyat (pénzösszeget) ad át a gyermeket ténylegesen eltartó, gondozó személynek a gyermek részére. Az ilyen megállapodás bírói egyezségbe foglalható, de létrejöhet peren kívül is. Ha a felek a megállapodásukat bírósági egyezségbe foglalják, a bíróság bírálja el, hogy a megállapodás megfelel-e a gyermek érdekének. Ha a megállapodás peren kívül jön létre, érvényességéhez a gyámhatóság jóváhagyása szükséges." 
  
A Legfelsőbb Bíróság a kifejtettekkel összhangban több eseti döntésében is rámutatott már arra, hogy tartásnak minősíthető szülői felügyeleti joggal rendelkező szülő részére történő ingatlan-résztulajdon átruházás is, ha az a későbbi tartásdíj fedezetét szolgálja. Ebből következően a gyámhatóság hozzájárulása szükséges a nyilatkozathoz (LB Pfv.II.22.235/1994. - BH 1995/8/468.). 
  
Mindezekből pedig az következik, hogy a Ptk. 13. §-ának (1) bekezdése a törvényes képviselő jognyilatkozatának érvényességéhez a gyámhatóság jóváhagyását nem a jogügylet ingyenes vagy visszterhes jellegétől, hanem annak a - taxatíve felsorolt - tárgyától függően követeli meg, a 13/A. §-ának (1) bekezdése pedig a kiskorú általi ingyenes juttatást, tehát: ajándékozást, idegen kötelezettségért ellenérték nélküli felelősség vállalást, vagy jogokról ellenérték nélküli lemondást tartalmazó jognyilatkozat érvényességének a lehetőségét még a gyámhatóság jóváhagyás esetére is kizárja. 
  
Ennek a további következménye az, hogy a Ptk. 13. §-a (1) bekezdésének a) pontja szerint a törvényes képviselő kiskorút megillető tartásról történő lemondására vonatkozó jognyilatkozatának érvényességéhez a gyámhatóság jóváhagyása - a kiskorú gyermek mint a tartásdíj jogosultja érdekeinek védelmében - akkor is szükséges, ha a létfenntartás célját szolgáló havi rendszeres pénzbeli szolgáltatásról történő lemondásra ellenérték fejében kerül sor. 
  
A felülvizsgálati eljárásban is irányadó tényállás szerint a felperes az elsőfokú bíróság jogerős végzésével jóváhagyott egyezségben vállalt kötelezettséget arra, hogy az alperesnél elhelyezett közös kiskorú gyermekei után a mindenkori jövedelme gyermekenkénti és havi 20 %-át, de legalább gyermekenként havi 10.000 forintot megfizet az alperesnek. Ezt követően a felek olyan tartalmú teljes bizonyító erejű magánokiratba foglalt szerződést kötöttek a házastársi közös vagyonuk megosztása tárgyában, amelyben a felperes a felek közös tulajdonát képező K., K. u. szám alatti ingatlannak az ő nevén nyilvántartott 1/2 tulajdoni illetőségét a közös gyermekek szülői felügyeleti jogát gyakorló és a gyermekek eltartásáról természetben gondoskodó alperes tulajdonába adta az eredeti szerződés szerint 8.000.000 forint, a módosított szerződés szerint pedig 7.100.000 forint megváltási ár ellenében, amely utóbbi ellenértékből az alperes - az általa igénybevett hitel felhasználásával - 5.000.000 forintot a felperesnek megfizetett, a fennmaradó 2.100.000 forintba pedig beszámította a felek általa átvállalt közös adósságainak a felperest terhelő fele részét, és a megváltási ár kiegyenlítésével egyidejűleg lemondott a felperessel szembeni, jogerős bírói egyezségen alapuló gyermektartásdíj iránti igényéről is. 

A felperest terhelő gyermektartásdíj jövőben lejáró részleteinek az alperest terhelő megváltási árba történő beszámítása folytán a feleknek az egymással szemben fennálló kötelezettségei a beszámítás erejéig a Ptk. 296. §-ának (2) bekezdése alapján megszűntek, ezért az alperesnek a gyermektartásdíj iránti igényéről való lemondása nem ingyenes, hanem - legalább részben - visszterhes volt ugyan, annak érvényességéhez azonban - a kiskorú gyermekek tartáshoz fűződő jogainak és törvényes érdekeinek a védelme érdekében - a Ptk. 13. §-a (1) bekezdésének a) pontja szerint a gyámhatóság jóváhagyása lett volna szükséges. A gyámhatósági jóváhagyás megszerzését a felek egyike sem kísérelte meg, ezért az alperesnek mint törvényes képviselőnek a gyermektartásdíjról való lemondásra vonatkozó jognyilatkozata - a perben eljárt bíróságok helyes jogi álláspontja szerint - érvénytelen, ezért a szerződés alapján a felperes a gyermektartási kötelezettségének megszüntetését jogszerűen nem igényelheti. 
  
Nincs akadálya ugyanakkor annak, hogy - az egyéb törvényes feltételek meglétében - felperes az igényét a gyermektartásdíj végrehajtásának megszüntetése iránti, vagy a szerződés alapján őt megillető megváltási ár teljesítése iránti per útján érvényesíthesse. 
  
A kifejtettek miatt a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta. 
  
A felülvizsgálati eljárásban a feleknek áthárítható költsége nem merült fel, ezért a Kúria a költségviselés tárgyában való határozathozatalt mellőzte. 

A Pp. 270. § (1) bekezdése szerint alkalmazott Pp. 78. § (1) bekezdése, valamint a költségmentesség bírósági eljárásban való alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. §-ának (2) bekezdése alapján rendelkezett a Kúria a tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéknek a viseléséről, amelynek összegét a 2011. évi CLVI. törvénnyel módosított 1990. évi XCIII. törvény 50. §-ának (1) bekezdése szerinti minimumban állapította meg.
  
Budapest, 2012. október 30. 

a tanács elnöke, előadó bíró, bíró.

							A kiadmány hiteléül:

                                       tisztviselő