Mfv.II.10.608/2013/4.szám

A Kúria a dr. Kovács Kornélia Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Kovács Kornélia ügyvéd) által képviselt felperesnek - a Vidó Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Vidó Bertalan ügyvéd) által képviselt alperes ellen rendkívüli felmondás jogellenességének jogkövetkezményei, továbbá elmaradt munkabér megfizetése iránt a Budapest Környéki Munkaügyi Bíróságnál 8.M.253/2010. szám alatt megindított és másodfokon a Budapest Környéki Törvényszék 8.Mf.24.853/2012/5. számú kijavított ítéletével jogerősen befejezett perében az említett másodfokú határozat ellen a felperes által előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő

í t é l e t e t:

A Kúria a Budapest Környéki Törvényszék 8.Mf.24.853/2012/5. számú kijavított ítéletének felülvizsgálati kérelemmel nem támadott rendelkezését nem érinti, ezt meghaladóan hatályában fenntartja.

A felülvizsgálati eljárás illetékét az állam viseli.

I n d o k o l á s

A munkaügyi bíróság által megállapított tényállás szerint a felperes 2008. április 23-ától állt az alperes alkalmazásában eladói munkakörben, munkáját a Gy.-n üzemeltetett ajándékboltban végezte. A felperes munkaköri feladatát az áruértékesítés képezte, a megelőző és befejező munkálatokkal együtt, személyi alapbére 2010. január 1-jétől 73.500,- Ft volt. A felperes 2009. július 9-én élelmiszer és vegyi áru eladó, 2009. augusztus 17-én kereskedő-boltvezető szakképesítést szerzett.

Az alperes 2010. január 20-án 2009. évre vonatkozóan 2.272.508,- Ft-os leltárhiányt állapított meg, majd január 29-én kelt rendkívüli felmondásával a felperes munkaviszonyát megszüntette. Intézkedése indokolása szerint január 27-én két tanú jelenlétében közölte a felperessel, hogy az üzletben felvett videofelvételek megtekintése alapján megállapítható, hogy a felperes készpénzt és árut tulajdonított el. Január 28-án délelőtt az üzlet előtt az utcán a felperes a négyszemközti beszélgetés során bevallotta, hogy meglopta. Délután a felperes megjelent az üzletnél, az alperes a bejárati ajtót résnyire nyitotta, a felperes megkísérelt átadni egy iratot, amelyet ő nem fogadott el. A felperes erre ingerült lett, kezelt emelt rá, amelyet ő az ajtó becsukásával hárított el.

A felperes a munkaviszony-megszüntetés jogellenességének megállapítása iránt terjesztett elő keresetet a munkaügyi bíróságon és az alperest elmaradt munkabére, 8 havi átlagkeresetnek megfelelő átalány-kártérítés, 15 napi felmentési időre járó átlagkereset, továbbá középfokú szakképzettségére hivatkozással 2010. január hónapra 83.050,- Ft bérkülönbözet, 34 munkanap szabadság-megváltás és 889 óra rendkívüli munkavégzés ellenértékének, valamint perköltsége megfizetésére kérte kötelezni.

A Budapest Környéki Munkaügyi Bíróság a 8.M.253/2010/47. számú ítéletében megállapította, hogy az alperes jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát a 2010. január 29-én kelt rendkívüli felmondással, ezért a felperes munkaviszonya az alperesnél az ítélet jogerőre emelkedése napján szűnik meg. Kötelezte az alperest 658.412,- Ft megfizetésére, ezt meghaladóan a keresetet elutasította. A munkaügyi bíróság az ítéletének indokolásában a rendkívüli felmondásban foglalt egyik kötelezettségszegést sem találta megalapozottnak. A készpénz kezelése és annak eltulajdonítása körében kifejtette, hogy a perben becsatolt szakvélemények szerint a hiány okát nem lehetett meghatározni, amit Sz.-né Gy. É. könyvelő tanúvallomása is alátámasztott. A rendelkezésre álló kamerafelvételek alapján nem lehetett egyértelműen levonni azt a következtetést, hogy a felperes az általa külön számolt pénzt, amelyet a raktár felé elvitt, eltulajdonította. A felek egyezően adták elő, hogy a kialakult szokások szerint a felperes által megvásárolni kívánt termékeket egy listára írták fel, az e körben bizonyításra kötelezett alperes azonban a perben nem csatolta ezt a listát, a felvételek alapján pedig az árueltulajdonítás tényét nem lehetett megállapítani. A felperes tagadta, hogy kezet emelt az alperesre, H. Á. tanúvallomása pedig ezt az alperesi állítást nem támasztotta alá. 

A munkaügyi bíróság nem találta megalapozottnak a felperes által igényelt garantált bérminimumra vonatkozó munkabér-követelését, mert álláspontja szerint munkaköre nem igényelt középfokú szakképzettséget. A jogellenesség jogkövetkezményeként a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (Mt.) 100. § (4) bekezdése alapján 4 havi átlagkeresetet ítélt meg, továbbá elmaradt munkabér jogcímén, figyelemmel a megtérült jövedelemre is, az alperest 147.000,- Ft megfizetésére, valamint 15 napi felmentési időre járó átlagkereset jogcímén 36.750,- Ft megfizetésére kötelezte. 
Mivel a munkáltatónál szabadság-engedély nem került rendszeresítésre, ezért a felperes állítását elfogadva megállapította, hogy 2008-ban a 17 munkanapból 12 nap, 2009-ben 25 munkanapból 19 munkanap, 2010. évben pedig 1 munkanap nem került kiadásra, sem megváltásra, ezért összesen 117.600,- Ft szabadságmegváltás iránti igényt talált megalapozottnak.

A munkaügyi bíróság a rendkívüli munkavégzés körében a becsatolt jelenléti ívek alapján megállapította, hogy a felperes 2008-ban május 10-én, 17-én, június 21-én 28-án, július 5-én, augusztus 2-án, szeptember 6-án, 13-án, 20-án, október 4-én 11-én, 25-én, november 29-én és december 6-án végzett szombati napokon napi 4 órás időtartamban összesen 56 óra túlmunkát. Ezen túl a munkaszüneti napnak nyilvánított 2008. május 2-án 7 órát, december 24-én 4 órát dolgozott, ezért 2008. évre az alperest 53.198,- Ft megfizetésére kötelezte. 2009. évben a felperes január 24-én, május 2-án és augusztus 22-én végzett szombati napokon napi 4, összesen 12 óra munkát, amelynek ellenértékét 9.864,- Ft-ban állapította meg. Az ezt meghaladó kereseti kérelmet elutasította arra hivatkozással, hogy Zo. H. és B. E. tanúvallomása nem igazolta, hogy a felperes a jelenléti íveken rögzítetten túl minden héten napi 10 óra rendkívüli munkavégzést teljesített.

A peres felek fellebbezése alapján eljárt Budapest Környéki Törvényszék a 8.Mf.24.853/2012/5. számú ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét fellebbezett részében részben megváltoztatta, a felperes rendkívüli felmondás jogellenességének megállapítása és annak anyagi jogkövetkezményei iránti keresetet elutasította, a rendkívüli munkavégzés tekintetében a felperes teljes keresetét elutasította, a szabadságmegváltás tekintetében az elsőfokú ítéletet helybenhagyta, ennek következtében az alperest terhelő marasztalás összegét 658.412,- Ft-ról 117.600,- Ft-ra leszállította.

A törvényszék az ítélete indokolásában egyetértett a munkaügyi bíróság azon megállapításával, hogy az alperes a készpénz eltulajdonítását, valamint a tettlegesség kísérletét nem tudta bizonyítani. A tényállást kiegészítette a felperes perben tett elismerő nyilatkozatával, amely szerint 2010. januárban két marokkövet és egy kulcstartót csúsztatott az édesanyja zsebébe. Az alperes következetes előadása és L.-né T. T. vallomása alapján megállapította, hogy amennyiben egy alkalmazott az üzletben lévő ajándéktárgyakból akart vásárolni, arra csak az alperessel történt szóbeli megbeszélés alapján kerülhetett sor. Ezért a másodfokú bíróság álláspontja szerint az alperes a fellebbezésében helyesen kifogásolta az elsőfokú ítélet erre vonatkozó mérlegelését. A törvényszék kiemelt jelentőséget tulajdonított a felperes gyanúsítotti kihallgatásáról, továbbá a felperes és az alperes szembesítéséről készült jegyzőkönyvben foglaltaknak. A felperes a M.-i Rendőrkapitányságon sem a gyanúsítotti kihallgatása, sem az alperessel való szembesítése során nem hivatkozott arra, hogy az édesanyjának átadott ajándéktárgyak miatt telefonon felhívta az alperest, erről csak a munkaügyi per 2011. január 20-ai tárgyalásán tett említést. Ebből következően a rendkívüli felmondásnak ezzel összefüggő indoka megalapozott volt.
A másodfokú bíróság szerint életszerűtlen, hogy a felperes a rendőrségen a nyomozati eljárásban, miközben ajándéktárgyak eltulajdonításával vádolják, ne védekezzen azzal a nyilvánvaló körülménnyel, hogy az átadott kövek és a kulcstartó elvitelére utólagosan engedélyt kapott. Miután a munkaviszony megszüntetéséig a felek között az ajándéktárgyak elvitele nem került szóba, ez cáfolja azt a felperesi előadást is, hogy az elvitelt a felperes a raktárban kifüggesztett papírra feljegyezte.

A másodfokú bíróság rögzítette, hogy a bírói gyakorlat szerint több felmondási ok esetén akkor is megállapítható a jognyilatkozat jogszerűsége, ha nem valamennyi indok bizonyul megalapozottnak, de a bizonyított ok a munkáltató intézkedését megalapozza. Megállapította, hogy a felperes a két ásványi követ és a kulcstartót az alperes engedélye nélkül, a vele való megbeszélés hiányában adta át, és az 2010. január 14-én történtekről a munkáltatót a felmondásig nem tájékoztatta. Ezért a munkáltató rendkívüli felmondása jogszerű volt, a másodfokú bíróság a felperesnek a jogellenesség megállapítására és a jogkövetkezmények alkalmazására irányuló keresetét elutasította.

A jogerős ítélet alaptalannak találta a felperes rendkívüli munkavégzésre vonatkozó fellebbezését. E körben rögzítette, hogy a lefolytatott bizonyítási eljárás alapján megállapítható volt, hogy 2009. december végéig az alperes és a felperes rendkívül jó, a munkakapcsolaton is túlmutató viszonyban volt. Az alperes előadása szerint rendszeresen előfordult, hogy a felperes a munkahelyére később érkezett, vagy hamarabb ment el, napközben magánügyeit intézte, amelyet ugyan a felperes vitatott, de a perben erre utalóan több nyilatkozatot is tett.
A rendkívüli munkavégzés körében megállapította továbbá, hogy az elsőfokú bíróság tájékoztatása alapján a bizonyítás a felperest terhelte, azonban erre vonatkozóan bizonyítási indítványa nem volt. A fellebbezésben hivatkozott tanúvallomás részletek, amelyek szerint többször látták őt zárni, még nem igazolja, hogy a felperes a rendes beosztása szerint kezdte a munkát, figyelemmel a tanúk egyéb vallomására is.
A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján az alperes a felperes munkaidőn túli munkavégzését jelentős szabadidővel ellentételezte, ezért a rendelkezésre álló bizonyítékokból sem a túlmunkavégzés tényére, sem annak mértékére nem lehetett következtetést levonni.

A törvényszék nem fogadta el az alperes fellebbezését a szabadságmegváltással kapcsolatban. E körben a bizonyítás az alperest terhelte és az általa a másodfokú eljárás során előadottakat, valamint a becsatolt fizetési jegyzékeket már nem lehetett figyelembe venni. Az elsőfokú eljárás során benyújtott jelenléti ívek ugyan tartalmazták a szabadság kivételének időpontját, azonban azt sem a munkáltató, sem a munkavállaló nem írta alá és a felperes elismerő nyilatkozata hiányában nem lehetett bizonyítékként figyelembe venni a szabadság tényleges kiadása körében. Mindezek alapján a felperes által elismert 2008. évre vonatkozó 5 napon és a 2009. évre vonatkozó 6 napon felül fennmaradó szabadság megváltására az elsőfokú bíróság jogszerűen kötelezte az alperest.

A törvényszék az elsőfokú bíróságnak a garantált bérminimumra vonatkozó keresetet elutasító rendelkezését - mivel a felperes annak jogalapját nem jelölte meg  - helybenhagyta.

A felperes a felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és új határozat meghozatalával annak megállapítását kérte, hogy az alperes jogellenesen szüntette meg a munkaviszonyát, továbbá kérte, hogy a Kúria kötelezze az alperest 147.000,- Ft elmaradt munkabér 36.751,- Ft felmentési időre járó átlagkereset, 4 havi átalány-kártérítés jogcímén 294.000,- Ft, továbbá rendkívüli munkavégzés jogcímén 371.602,- Ft, valamint perköltsége megfizetésére. Álláspontja szerint a jogerős ítélet megalapozatlanul találta bizonyítottnak az áru eltulajdonítását. Ezen megállapítással ugyanis a másodfokú bíróság lopás elkövetését állította, amelynek csak abban az esetben van alapja, ha ezt a bíróság jogerősen megállapítja. Mivel az alperesi feljelentés alapján indult eljárást bűncselekmény hiányában nyomozati szakban megszüntették, ezért a jogerős ítélet megállapítása törvénysértő. Az áru eltulajdonítása körében hivatkozott arra is, hogy az alperes a nyomozás során tett vallomásában sem tudta megállapítani, hogy mi hiányzott az üzletből, tehát nem tudta meghatározni a lopott tárgyat. Érvelése szerint bizonyított, hogy egy külön papíron került feljegyzésre azon áruk köre, amelyet későbbi kifizetéssel elvitt és ezen az iraton kerültek rögzítésre az édesanyjának átadott ajándéktárgyak is. Iratellenes a jogerős ítélet azon megállapítása, hogy a két ásványi követ és a kulcstartót az alperes engedélye nélkül, a vele való megbeszélés hiányában adta át az édesanyjának, amely magatartást súlyosbított, hogy erről az alperest a rendkívüli felmondásig nem tájékoztatta. A perben éppen ezzel ellentétes nyilatkozatot tett és mindez a feleket terhelő bizonyítási kötelezettséget is sérti, mert az alperest terhelte a felmondás okának igazolása.

A rendkívüli munkavégzés körében utalt arra, hogy a munkaszerződés szerint rögzített napi munkaideje 8 óra volt, ténylegesen azonban rendszeresen ennél többet dolgozott, mivel az üzlet hétköznap 9-18 óráig, szombaton pedig 9-13 óráig volt nyitva és a hét valamennyi nyitva tartási napján munkát végzett. Ezért minden héten 10 óra rendkívüli munkavégzést teljesített, összesen 889 óra mértékben. Hivatkozott a kereskedelemben elterjedt azon gyakorlatra, hogy a jelenléti íveken nem a valós munkaidő került feltüntetésre, hanem kizárólag a jogszabályban meghatározott törvényes munkaidő. A jelenléti íveken feltüntetett 12.30-tól 13.30-ig kiadott munkaközi szünet időtartama valótlanság és nyilvánvaló képtelenség is volt. Hétköznapon nem 9-17 óráig tartózkodott a boltban, ezt a becsatolt tíz kamerafelvételből nyolc cáfolja, B. E. tanúvallomása és Z. H. nyilatkozata pedig alátámasztotta. Az alperes a személyes nyilatkozatában maga is elismerte, hogy a jelenléti ívek nem a valós adatokat tartalmazták. Érvelése szerint elfogadhatatlan a másodfokú bíróság azon okfejtése, hogy a felmondásig a felek között fennállt jó kapcsolat negligálta a rendkívüli munkavégzés díjazását. A perben vitatta az alperes azon nyilatkozatát, hogy több alkalommal később érkezhetett és hamarabb távozhatott, illetve napközben magánügyeit intézte, ennek ellenére ezt a munkáltatói nyilatkozatot a bíróság valónak fogadta el. 

A felülvizsgálat további érvelése szerint a rendkívüli felmondásban foglalt tettlegességi kísérlet az eljárás során nem nyert bizonyítást.

A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

A felperes a felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítéletnek a rendkívüli felmondás, továbbá a rendkívüli munkavégzés ellenértéke körében tett rendelkezéseit támadta.

Az Mt. 96.§ (2) bekezdése alapján alkalmazandó 89.§ (2) bekezdése szerint a munkáltató köteles a felmondását megindokolni, az indokolásból a felmondás okának világosan ki kell tűnnie. Vita esetén a felmondás indokát, annak valóságát és megalapozottságát a munkáltatónak kell bizonyítania. 

A perbeli esetben az alperes a 2010. január 29-én kelt rendkívüli felmondását - többek között - arra alapította, hogy a felperes az üzletből árut tulajdonított el. A felperes az eljárás során maga is elismerte- továbbá a videofelvételek igazolják -, hogy az édesanyjának a zsebébe csúsztatott két ásványi követ és egy kulcstartót, amely áruk ellenértékét a munkáltató intézkedéséig sem térítette meg. A minősített kötelezettségszegés miatt megalapozottan alkalmazott jogkövetkezmény jogellenességét a felperes a Pp. 164.§ (1) bekezdése alapján az árucikkek feljegyzésével, a munkáltató tájékoztatásával vagy az áruk ellenértékének megfizetésével tudta volna igazolni, ennek sikertelenségét ő köteles viselni. A jogerős ítélet ebben a körben a Pp. 206.§-ának megsértése nélkül, helytállóan mérlegelte a bizonyítási eljárás adatait és törvénysértés nélkül vont le következtetést arra, hogy a munkáltató által a felperes terhére rótt ezen súlyos kötelezettségszegés önmagában elegendő indoka volt a felperes munkaviszonya azonnali hatályú megszüntetésének. 

A felperes a felülvizsgálati kérelmében alaptalanul sérelmezte a rendkívüli munkavégzés ellenértékére vonatkozó jogerős ítéleti megállapítást is. 
A perben becsatolt, a videofelvételeken rögzített felperes által végzett zárások önmagukban nem bizonyítják azt, hogy a felperes rendszeresen heti 10 órás mértékben végzett túlmunkát az alperes részére. E körben a törvényszék jogszabálysértés nélkül vont le következtetést arra, hogy a munkáltató részéről a felperesnek biztosított jelentős szabadidő, a kötetlenebb munkavégzés cáfolják azt a felperesi előadást, mely szerint minden munkanapon a munkaszerződésében rögzített 8 órás munkaidőt meghaladóan végzett munkát. A következetes ítélkezési gyakorlat szerint amennyiben a munkavállaló túlmunka miatti igényt érvényesít, annak mértéke tételes igazolása őt terheli és a bizonyítottság hiányát pedig a perben viselni köteles.

Önmagában az üzlet nyitva tartási ideje, illetőleg a felperes által hivatkozott tanúk vallomása nem igazolja a felperes által állított túlórák teljesítését, ezért a törvényszék jogszerűen utasította el a felperes e körben előterjesztett keresetét.

A törvényszék a rendelkezésre álló peradatok helyes,  okszerű, életszerű értékelésével és a logika szabályainak megfelelően a Pp. 206.  (1) bekezdésének megsértése nélkül hozta meg ítéletét, azt a szükséges tartalommal és terjedelemmel indokolta [Pp. 221. § (1) bekezdés], ezért a felülvizsgálati kérelemben hivatkozottak jogszabálysértés megállapítására nem adtak módot.

A fentiekre tekintettel a Kúria a jogerős ítéletnek a felülvizsgálattal nem támadott rendelkezését nem érintette, ezt meghaladóan a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.

A felperes munkavállalói költségkedvezményére tekintettel a felülvizsgálati eljárás illetékét a 6/196.(VI.26.)IM rendelet 14. §-a alapján az állam viseli.

Budapest, 2014. március 5.

Dr. Tálné dr. Molnár Erika s.k. a tanács elnöke, Szolnokiné Dr. Csernay Krisztina s.k. előadó bíró, Dr. Stark Marianna s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:

kúriai tisztviselő