A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.I.20.840/2013/5.szám

A Kúria a Dr. Gyula Iván ügyvéd által képviselt I. rendű és felpereseknek a Dr. Kiss Miklós Ügyvédi Iroda (ügyintéző: Dr. Kiss Miklós ügyvéd) által képviselt I. rendű és alperesek ellen  közös tulajdon megszüntetése iránt a Debreceni Törvényszéknél 8.P.21.014/2011. számon folytatott és másodfokon a Debreceni Ítélőtábla Pf.II.20.829/2012/5.  számú ítéletével befejezett perében, az említett számú jogerős ítélet ellen a felperesek által benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta az alábbi
ítéletet:
A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.
Kötelezi a felpereseket, hogy 15 napon belül egyetemlegesen fizessenek meg az alpereseknek mint együttes jogosultaknak 20.000 (Húszezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget.
A le nem rótt 2.025.800 (Kétmillió-huszonötezer-nyolcszáz) forint felülvizsgálati eljárási illetéket az állam viseli.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
A felülvizsgálati kérelem elbírálása szempontjából irányadó tényállás szerint a perbeli lakóház, udvar és gazdasági épület megjelölésű ingatlannak 486-486/1945 részben a felperesek, 973/1945 részben a II. rendű alperes a tulajdonosa. 
A II. rendű alperes tulajdoni hányadának korábbi tulajdonosa Gy. T.M. volt, aki az I. rendű felperesnek az édesanyja, a II. rendű alperesnek a nagyszülője. Gy. T. M. az ingatlanon fennálló közös tulajdon megszüntetése iránt 1994-ben pert kezdeményezett a felperesekkel szemben. A bíróság a közös tulajdont megszüntető ítéletében elszámolta Gy. T. M. javára az ingatlanon 1989. és 1992. között megvalósított beruházásait, a felperesek többlethasználati díj iránti igényét elutasította. A másodfokú bíróság hatályon kívül helyezte az elsőfokú bíróság ítéletét, új eljárásra és új határozat hozatalára utasította az elsőfokú bíróságot, ugyanakkor megállapította azt is, hogy az elsőfokú bíróság nem tévedett az értéknövelő beruházások elszámolásakor és a többlethasználati díj iránti igény elutasításakor. A megismételt elsőfokú eljárásban Gy. T. M. elállt a keresetétől, ezért a bíróság 2002. március 21-én kelt végzésével a pert megszüntette.
Gy. T. M. 1999. május 20-án tartási és gondozási szerződéssel - holtig tartó haszonélvezeti és tartási jogával terhelten - átruházta tulajdoni illetőségét a II. rendű alperesre, aki 1994 óta az ingatlan egyik lakrészében él, jelenleg már a családjával.

A felperesek módosított keresetükben a perbeli ingatlan közös tulajdonának megszüntetését kérték, elsősorban társasházzá alakítással, másodlagosan 22 millió forint forgalmi értéken árverési értékesítés útján. Emellett 2000. május 25-től az ingatlan birtokba adásáig havi 70.000 forint többlethasználati díjnak és kamatainak, továbbá 1.500.000 forint kártérítésnek a megfizetésére kérték az alperesek egyetemleges kötelezését. Előadásuk szerint a kiskapuhoz rendelkeznek kulccsal, csak a verandára tudnak bejutni, s mivel az alperesek megakadályozták az ingatlan használatát és felújítását, az ingatlan állaga jelentősen leromlott, ami indokolja a kártérítés megfizetését. További 500.000 forint kártérítést érvényesítettek a garázs lebontása,  ingóságaik használata és megsemmisülése miatt.

Az alperesek érdemi ellenkérelmükben a közös tulajdon megszüntetését nem ellenezték, árverési értékesítést tartottak célszerűnek, ezt meghaladóan a kereset elutasítását kérték. Arra hivatkoztak, hogy a felpereseket az ingatlan használatában nem akadályozzák, lakrészüket nem használták. Elismerték, hogy a felperesek csak 2004-ben kaptak kapukulcsot, kérték továbbá a jogelődjük beruházásának a javukra történő elszámolását.

Az elsőfokú bíróság - hatályon kívül helyezés folytán megismételt eljárásban meghozott újabb - ítéletével a perbeli ingatlan közös tulajdonát árverési értékesítéssel megszüntette, a legkisebb árverési vételárat 19.500.000 forintban határozta meg azzal, hogy az árverési vételár 50%-a a felpereseket egymás között egyenlő arányban, további 50%-a a II. rendű alperest illeti meg. Kötelezte az alpereseket, hogy sikeres árverési értékesítés esetén az ingatlant ingóságaiktól kiürített állapotban 30 napon belül bocsássák az árverési vevő birtokába és kötelezte a II. rendű alperest 1.783.000 forint többlethasználati díj megfizetésére a felperesek, mint együttes jogosultak részére. Ezt meghaladóan a keresetet elutasította és akként rendelkezett, hogy a perrel felmerült költségeiket a peres felek maguk viselik. (Az ítéleti rendelkezés nem terjedt ki az 500.000 forint kár megtérítése iránti keresetre, mivel az elsőfokú bíróság korábbi ítéletének erre vonatkozó elutasító rendelkezését a felperesek nem fellebbezték meg, így ez az igény már nem volt tárgya a hatályon kívül helyezés folytán megismételt elsőfokú eljárásnak.)
Az elsőfokú bíróság ítéletének indokolása szerint a lakóépület átalakítását engedélyező határozat „nem elég" a társasházzá alakításhoz, az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés feltételei nem állnak fenn, ha nem áll rendelkezésre a végleges használatbavételi engedély és a földhivatal által záradékolt változási vázrajz. Ezen túlmenően célszerűségi szempontok sem indokolják a közös ingatlan társasházzá alakítását, figyelemmel a felek rendkívül rossz viszonyára, egymás mellett élésük számtalan jövőbeni konfliktus lehetőségét hordozza magában, a társasházzá alakítás kivitelezési költségének összege miatt pedig az átalakítás gazdaságtalan, célszerűtlen; megjegyezve, hogy a felépítmény hibáinak - nedvesedés, a födém, a tetőszerkezet meghajlása - a kijavítása további költségekkel jár. 
Akként foglalt állást az elsőfokú bíróság, hogy az adott körülmények között az ingatlan közös tulajdona az árverési értékesítés elrendelésével szüntethető meg.
További indokai szerint 2003 augusztusáig az alperesek nem akadályozták a felpereseket az ingatlan két lakószobájának kizárólagos, az egyéb helyiségek megosztott használatában, ezt követően azonban nem biztosították a felpereseknek az ingatlanba való bejutás lehetőségét, így a felperesek többlethasználati díj iránti igénye 2003 augusztusától 2012. június 30-ig indokolt (a határozathozatal időpontja 2012. június 15.). A lejárt használati díj 2.253.000 forint összegébe beszámított a II. rendű alperes jogelődje által végzett értékemelő beruházás folytán 470.000 forintot, és a 1.783.000 forint különbözet megfizetésére  a II. rendű alperest kötelezte.
Megállapította: tény, hogy az alperesek elzárták a felpereseket az ingatlanba történő bejutás lehetőségétől és nem vitásan a felperesi ingatlanrész nagyobb mértékű állagromlása miatt a felpereseknek kára keletkezett, azonban a két körülmény között az okozati összefüggés nem áll fenn, így hiányzik a kártérítés egyik feltétele.

A felperesek és az alperesek fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság ítéletével részben megváltoztatta az elsőfokú bíróság ítéletét: a II. rendű alperest terhelő marasztalási összeget 2.821.835 forintra felemelte, kötelezte a II. rendű alperest, hogy a felpereseknek, mint együttes jogosultaknak 2013. március 1-jétől a kifizetés napjáig fizessen meg késedelmi kamatot a 2.378.000 forint marasztalási összeg után, továbbá 2013. március 1-jétől minden hónap 10. napjáig, a felperesek birtokba lépéséig, de legkésőbb a közös tulajdon megszüntetéséig fizessen meg a felpereseknek havi 25.000 forint többlethasználati díjat. Kötelezte a II. rendű alperest, hogy 15 napon belül adja a felperesek kizárólagos birtokába a két szobát és biztosítsa a telek, a szélfogó, konyha, kamra, fürdőszoba, étkező közös használatát, akként, hogy a nagykapu és a veranda belső ajtajának a kulcsát adja át. Megállapította, hogy a birtokba lépett felpereseket is terheli az árverési vevő részére az ingatlan birtokba adásának a kötelezettsége. Egyetemlegesen kötelezte a felpereseket, hogy 15 nap alatt fizessenek meg az alpereseknek, mint együttes jogosultaknak 600.000 forint perköltséget, továbbá 254.000 forint fellebbezési eljárási költséget.
A jogerős ítélet megerősítette, hogy a közös tulajdon társasház-tulajdonná alakításának jogszabályi feltételei nem állnak fenn, megjegyezve, hogy a közös tulajdon társasház-tulajdonná való átalakítása nem tartozik a közös tulajdon megszüntetési módjai közé, a társasház-tulajdon a közös tulajdon sajátos formája, a Ptk. 147-148.§-aiban foglalt kötelező rendelkezéshez képest pedig a társasházzá alakítás a bíróság számára csak lehetőség. További indokai szerint az elsőfokú bíróság helyes mérlegeléssel jutott arra a következtetésre, hogy a társasház-tulajdonná való átalakítás az ingatlant évtizedek óta életvitelszerűen lakó II. rendű alperes érdeksérelmével járna, ezen túlmenően nem áll a felperesek rendelkezésére jogerős használatbavételi engedély, valamint a földhivatal által záradékolt műszakilag megosztott két lakás önálló, és a közös tulajdonban maradó ingatlanrészek társasházi külön lapon történő ingatlan-nyilvántartási bejegyzésére alkalmas változási vázrajz sem. A peres felek között a társasház-tulajdonná alakítás esetén a jogközösség továbbra is fennmaradna, az osztatlan közös tulajdon csak részben szűnne meg (az épület meghatározott részei a tulajdonostársak külön tulajdonába kerülne, míg más részek osztatlan közös tulajdonukban maradna), ami a tulajdonostársak rendszeres együttműködését feltételezi, viszont a felperesek és a II. rendű alperes azonos tulajdoni hányadára tekintettel a döntésekhez megkívánt egyszerű szavazattöbbségű határozat hozatala sem biztosított.
Rámutatott: a felperesek 2003. december 1-jén postára adott levelükben szólították fel a II. rendű alperest, hogy a többlethasználatért díjat számolnak fel, ezt megelőzően semmit nem tettek annak érdekében, hogy a közös tulajdonú ingatlanban a használati jogukat érvényesítsék. Ebből következően 2003. december hónapot megelőzően a felperesek használati díjat nem követelhetnek, mivel a II. rendű alperes az ingatlan ingyenes használatában ezen időpontig joggal bízhatott, ez a jogviszony utólag visszterhessé nem tehető, figyelemmel arra is, hogy a birtoklás és a használat kérdésében a megállapodás történhet ráutaló magatartással is. A 2003. december hónapot megelőzően fennálló állapot olyan ráutaló magatartással létrejött megállapodásnak minősül, amely a többlethasználati díj érvényesítését kizárja, ezért a II. rendű alperes csak 2004. januárjától, a tulajdoni hányadát meghaladó használatért köteles díjat fizetni, a birtoklás és a használat jogától megfosztott felpereseknek, a jogellenes helyzet megszűnéséig. A havonta esedékes és lejárt díjak után a II. rendű alperes késedelmi kamat fizetésére köteles. Többlethasználati díj címén a marasztalás 2.378.000 forint, a késedelmi kamat  összege 678.835 forint, a teljes 3.056.835 forint összegbe beszámította a másodfokú bíróság Gy. T. M. által az ingatlanon végzett 470.000 forint összegű beruházásnak a felperesek 1/2 illetőségére eső részét (amely 235.000 forint), így a II. rendű alperest terhelő marasztalási összeg 2.821.835 forintra csökkent. 
Rendelkezése szerint a II. rendű alperes a felperesek birtokba lépéséig, de legfeljebb a közös tulajdon megszüntetéséig köteles a többlethasználati díj fizetésére.
Kihangsúlyozta a másodfokú bíróság: nem volt megalapozott a felperesek kártérítési igénye, hiszen a peradatok szerint az erőteljesen avult műszaki állapotú épület általános állagromlása 1997. után következett be, az alperesek lakrészének műszaki állapota 40 %-os, a felperesek lakrészének műszaki állapota 28 %-os mértékű volt, szakértői módszerrel nem lehetett azt megállapítani, hogy az állapotbeli különbség mennyiben hozható okozati összefüggésbe az alperesek jogellenes magatartásával. A felpereseket azonban emiatt nem érte hátrány, mivel az árverési vételár felosztása a műszaki állapottól függetlenül, a tulajdoni hányadok szerint történik.
A felperesek a 2000. május 25-től igényelt havi 70.000 forint többlethasználati díj vonatkozásában nagyobb részt, az 500.000 forint és az 1.500.000 forint összegű kártérítési kereset, valamint az I. rendű alperessel szembeni pénzkövetelésre vonatkozó kereset tekintetében teljes egészében pervesztesek lettek, pervesztességük arányában viselik az alperesek jogi képviseletével felmerült elsőfokú perköltség összegét.
Mivel a felperesek fellebbezése a közös tulajdon megszüntetésének módja, a kártérítés, valamint 2004. január hónapot megelőző időszakra vonatkozó használati díj tekintetében eredménytelennek bizonyult, a másodfokú eljárásban is nagyobb részt pervesztesek lettek, ezért viselni tartoznak az alperesek jogi képviseletével felmerült fellebbezési költség összegét.

A jogerős ítélet ellen - tartalma szerint hatályon kívül helyezése és a keresetnek teljes mértékben helyt adó határozat meghozatala végett - a felperesek terjesztettek elő felülvizsgálati kérelmet. Többirányú érvelésük szerint a perben eljárt bíróságok nem voltak figyelemmel arra, hogy fennáll a közös tulajdon társasházzá alakításának lehetősége: a perbeli ingatlan adottságai műszaki szempontból biztosítják ennek a lehetőségét, emellett a társasházzá alakítás a jogszabályban meghatározott feltételei sem hiányoznak.
Álláspontjuk szerint téves az a megállapítás, hogy a perrel érintett ingatlan felújítása nem gazdaságos, továbbá tévesen került beszámításra a II. rendű alperes javára a 470.000 forintos beruházás fele összege, hiszen ez a felújítás a '80-as években történt, közösen valósult meg Gy. T. M-val. A felújítás időszakában a II. rendű alperes még nem volt tulajdonos, ebből következően nem is volt lehetőség a javára történő elszámolásnak, illetve a II. rendű alperes nem jogutódja Gy. T. M-nak, hiszen csak az unokája, őt etekintetben megelőzi Gy. T. M. két gyermeke. Egyébként is a Hajdúszoboszlói Városi Bíróság a korábbi, 6.P.20.498/1994. számú ügyben az elszámolást már megtette.
További érvelésük szerint a perbeli ingatlanban található két lakrész eltérő műszaki állapotú, az ügyben eljárt bíróságok részéről szükséges lett volna az eltérés figyelembevétele és elszámolása a javukra, az árverési vételár felosztása során. Valótlan az az ítéleti megállapítás, hogy a kiskapuhoz és a verandához kaptak kulcsot, hiszen az ingatlanból ki vannak zárva. A használati díj összegét rendkívül alacsony mértékben határozták meg az eljárt bíróságok, irreális a 67 m2 alapterületű ingatlanrész esetében 15-25.000 forint használati díj.
Sérelmezték kártérítési keresetük elutasítását, hiszen a kár megállapítható, valamint az is, hogy az alperesek akadályozták őket az ingatlanba való bejutásban. Ugyancsak nem került tárgyalásra a melléképület lebontásával okozott kártérítés, és elmaradt annak vizsgálata is, hogy a közös tulajdont milyen további módon lehetne még megszüntetni. A per évekig elhúzódott, ezen időszakban csökkentek az ingatlanárak, a meghatározott árverési vételáron az ingatlant nem lehet értékesíteni.
Végül utaltak arra, hogy az alperesek a közös tulajdon megszüntetésével összefüggésben semmilyen megegyezésre nem voltak hajlandóak, ezt a hozzáállásukat megtartották a peres eljárás során is, emiatt indokolt, hogy a perrel felmerült valamennyi költséget ők viseljék.

Az alperesek felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályában való fenntartására irányult.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

A Pp. 270.§ (2) bekezdésében és a 275.§ (3) bekezdésében foglaltak együttes értelmezéséből következően az eredményes felülvizsgálatot anyagi jogi vagy eljárásjogi jogszabálysértés egyaránt megalapozhatja; utóbbi azonban csak akkor, ha annak az ügy érdemi elbírálására lényeges kihatása volt.

Az adott esetben a jogerős ítéleti döntés nem jogszabálysértő. A Kúria osztja a jogerős ítélet indokait is, a helytálló indokokat nem kívánja megismételni, csupán a felülvizsgálati kérelem érvei kapcsán mutat rá az alábbiakra:

A perben eljárt bíróságok helytállóan állapították meg, hogy nem állnak fenn a közös tulajdon társasház-tulajdonná alakításának jogszabályi feltételei. 
A közös tulajdon megszüntetését a Ptk.147.§ szerint bármelyik tulajdonostárs követelheti, a közös tulajdon megszüntetésének a Ptk. 147-148.§-aiban előírt módjai közül (figyelembe véve a megszüntetési módok kötelező sorrendjét is) a legcélravezetőbbet a bíróság választja ki; azt a módot nem választhatja, amely ellen a tulajdonosok mindegyike tiltakozik.

A felülvizsgálati kérelem érvei kapcsán megjegyzi a Kúria: a Ptk. 149.§-ában szabályozott - társasház-tulajdonná történő - átalakítás nem azonos a megszüntetési módok között egyébként elsőbbséget élvező természetben való megszüntetéssel. Az adott esetben a felperesek a jogközösség megszüntetését társasház-tulajdonná történő átalakítással kívánták elérni, amely a bíróság számára csupán lehetőség, s ilyen módon eltérést jelent a Ptk. 147-148.§-aiba foglalt kötelező sorrendhez képest. A társasház-tulajdon valójában nem a közös tulajdon megszüntetésének egyik módja, hanem a közös tulajdon sajátos formája: az épület meghatározott részei külön tulajdonba kerülnek, míg az épület többi része és a telek osztatlan közös tulajdonban marad (BH1992/12/759.).
A perben eljárt bíróságok a rendelkezésükre álló adatok alapján a tulajdonostársak magatartását és érdekeit együttesen értékelve, a perbeli ingatlan sajátosságait a tulajdonostársak személyi körülményeit, a használat kialakult rendjét és a felek méltányos érdekeit figyelembe véve, okszerűen jutottak arra a következtetésükre, hogy a társasházzá történő átalakítás gazdaságtalan lenne, a közös tulajdon megszüntetésének egyetlen módja az árverési értékesítés. 
E körben kiemelt jelentősége van annak, hogy másodlagosan a felperesek is árverési értékesítés útján kérték a közös tulajdon megszüntetését.

Megalapozatlan a felperesek érvelése az árverési vételárral kapcsolatban, hiszen ennek meghatározása szakértői véleményen alapul, és megállapítása során az adott körülményeket megfelelően értékelték a bíróságok. Ugyancsak helyesen jártak el a bíróságok akkor, amikor szakértői vélemény alapján állapították meg a perbeli ingatlanban található két lakrész eltérő műszaki állapotát, amely eltérést árverési vételár felosztása szempontjából azért nem kellett figyelembe venni, mert a vételár felosztása (ahogyan arra a másodfokú bíróság  helytállóan rámutatott) a tulajdoni hányadok arányában történik.

A felülvizsgálati kérelem további érvei kapcsán kiemeli a Kúria: az eljárás során beszerzett szakértői vélemény és építész tanú vallomása alapján az elsőfokú bíróság okszerűen jutott arra a következtetésére, hogy a perrel érintett ingatlan átalakítása gazdaságtalan és célszerűtlen. A másodfokú bíróság vizsgálta az e körben a felperesek fellebbezésében előadottakat, az elsőfokú bírósággal azonos álláspontra helyezkedett, helyes indokai nem igényelnek kiegészítést.
A 470.000 forint összegű beruházás fele részének elszámolásával kapcsolatban rámutat a Kúria: a Hajdúszoboszlói Városi Bíróság előtt 6.P.20.498/1994. szám alatt folytatott perben végül nem történt meg Gy. T. M. beruházásainak elszámolása, mert a másodfokú bíróság hatályon kívül helyező végzése folytán megismételt eljárásban jogerős érdemi döntés nem született: a pert az elsőfokú bíróság megszüntette.
A II. rendű alperes a Gy. T. M-val 1999. május 20-án megkötött szerződés alapján tekinthető Gy. T. M. jogutódjának, amely független attól, hogy a felperesek állítása szerint az alperes a felújítás időszakában még gyermek volt-e, a beruházásnak a javára történő elszámolását jogutódlása alapozza meg. A beruházások kapcsán elszámolható összeg meghatározása ugyancsak a bíróság által beszerzett szakértői véleményen, az abban foglaltak okszerű mérlegelésén alapult.

Az I. rendű felperes és a II. rendű alperes egyező perbeli előadást tett atekintetben, hogy a felperesek a kiskapuhoz és a külső verandaajtóhoz kaptak kulcsot, ebből következően megalapozatlan az ezzel ellentétes felperesi felülvizsgálati érvelés. Az elsőfokú bíróság az általa beszerzett szakértői vélemény alapján állapította meg a fizetendő használati díj összegét. Mivel a felperesek a használati díj összegét támadó fellebbezési kérelmüket nem tartották fenn, ennek a kérdésnek a vizsgálata már nem képezte a másodfokú eljárás tárgyát, ugyanakkor a Kúria (és jogelődje, a Legfelsőbb Bíróság) következetes gyakorlata szerint a jogerős ítélet csak olyan kérdésben támadható felülvizsgálati kérelemmel, amely az első- és másodfokú eljárásnak is tárgya volt (BH1995.163; BH2001.172.). 
Ugyanez vonatkozik a melléképület elbontásával és az ingóságokkal kapcsolatos felülvizsgálati érvelésre, figyelemmel arra, hogy a felperesek ezen kártérítési igényét az elsőfokú bíróság ítéletével elutasította, a ítéleti rendelkezést pedig a felperesek nem fellebbezték meg, ezért ez az igény már nem volt tárgya megismételt elsőfokú eljárásnak. 

A felperesek további felülvizsgálati érvelését illetően kihangsúlyozza a Kúria, hogy helytálló a jogerős ítélet megállapítása a felperesek „önállóan érvényesített" kártérítési igényével kapcsolatban, hiszen nem állapítható meg az okozati összefüggés a felperesek kára és az alperesek jogellenes magatartása között.

Nem tévedtek a perben eljárt bíróságok a perköltség összegének meghatározásában és viselésében sem, döntésüket evonatkozásban is kellőképpen megindokolták.

A kifejtettekre figyelemmel a Kúria a bizonyítékok okszerű mérlegelésén alapuló jogerős ítéletet - minthogy az nem sérti a felülvizsgálati kérelemben állított eljárásjogi szabályokat és mindenben megfelel az irányadó anyagi jogi szabályoknak is - a Pp. 275.§ (3) bekezdésében foglaltak alkalmazásával hatályában fenntartotta.
A Pp. 270.§ (1) bekezdése alapján alkalmazásra kerülő, Pp.78.§ (1) bekezdésében foglaltak szerint az eredménytelen felülvizsgálati kérelmet előterjesztő felperesek viselik a saját felülvizsgálati költségüket, továbbá kötelesek az alperesek felülvizsgálati költségének a megfizetésére, amely költség az alperesek képviseletét ellátó jogi képviselő ügyvédi munkadíjának összege. A Kúria munkadíj összegét a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3.§ (1) és (5) bekezdéseiben, valamint a 4/A.§ (1) bekezdésében foglaltakra figyelemmel állapította meg.
A felperesek személyes költségmentessége folytán a le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket a bírósági eljárásban a költségmentesség alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI.26.) IM rendelet (Kmr.) 13.§ (1) bekezdésében foglaltakra tekintettel a 14.§-ban foglaltak alapján az állam viseli.
Budapest, 2013. november 20.

. Harter Mária s.k. a tanács elnöke, Dr. Mocsár Attila Zsolt s.k. előadó bíró, Dr. Varga Edit s.k. bíró