A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.I.20.895/2013/5.szám

A Kúria a Dr. Nagy Ügyvédi Iroda (ügyintéző: Horváthné dr. Nagy Ildikó ügyvéd) által képviselt I. rendű, II. rendű, III. rendű, IV. rendű felpereseknek a Dr. Korom Mihály ügyvéd által képviselt I. rendű, II. rendű, a Dr. Rábai Zsolt Ügyvédi Iroda (ügyintéző: Dr. Rábai Zsolt ügyvéd) által képviselt III. rendű, a IV. rendű, valamint a személyesen eljárt VII. rendű alperesek ellen tulajdonjog megállapítása iránt a Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság előtt 3.P.III.24.335/2008. számon folytatott és másodfokon a Fővárosi Törvényszék 44.Pf.634.029/2012/5. számú ítéletével befejezett perében, az említett számú jogerős ítélet ellen a felperesek által előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson - meghozta az alábbi
ítéletet:
A Kúria a jogerős ítéletnek az elsőfokú bíróság perköltség-rendelkezését helybenhagyó részét részben, a felperesek által fizetendő perköltség összegére vonatkozóan hatályon kívül helyezi,

és a Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság 3.P.24.335/2008/92. számú ítéletének ezen rendelkezését megváltoztatva

a felpereseket egyetemlegesen terhelő perköltség összegét az I-II. rendű alperesek vonatkozásában a fejenként 500.000 (Ötszázezer) forintról mindösszesen 300.000 (Háromszázezer) forintra,

a III. rendű alperes esetében 128.000 (Százhuszonnyolcezer) forintról 40.000 (Negyvenezer) forintra leszállítja,

egyebekben a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.

Kötelezi az I-IV. rendű felpereseket, hogy 15 napon belül fizessenek meg az I-II. rendű alpereseknek, mint együttes jogosultaknak 50.000 (Ötvenezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget, továbbá az államnak - az állami adóhatóság felhívására - 202.000 (Kettőszáz-kettőezer) forint feljegyzett felülvizsgálati eljárási illetéket.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
A perbeli ingatlan 1075/2075 tulajdoni illetősége 1960-ban A.J-né tulajdonában állt, aki abból 722 nöl-nyi területet az 1960. augusztus 10. napján aláírt szerződéssel eladott M. F. és M.I. részére. A szerződés szerint az eladott terület az úgynevezett „kertészlakás" hegy felőli fala által meghatározott vonaltól lefelé eső,  három oldalon elkerített rész volt, a rajta lévő 4,3m x 4m nagyságú fedetlen, romos építménnyel. A vevők kötelezettséget vállaltak arra, hogy a vétel tárgyát képező és az eladó tulajdonában maradt területrészek között a saját költségükön kerítést állítanak fel.
A 16480 hrsz. alatti ingatlan tulajdonostársai az 1962. június 27-én kelt szerződéssel megosztották az ingatlant, az ekként kialakított 16480/1 hrsz. alatti, 3916 m2 területű ingatlan 362/1075 arányban A.J-né, 713/1075 arányban M. F.és M.I. tulajdonába került. A telekkönyvi hatóság a változásokat átvezette.
A.J-né az 1970. február 2. napján kelt szerződéssel a 16480/1 hrsz. alatti, 3916 m2 alapterületű ingatlanban fennálló 724/2150 tulajdoni illetőségét eladta az I. rendű felperes és néhai V.Z. részére (aki a II. rendű felperes házastársa, a III. és IV. rendű felperesek édesapja volt). A szerződésben foglaltak szerint az értékesített tulajdoni illetőséghez 1318,7 m2 (366 nöl) terület tartozott, amelyen egy felépítmény állt. A szerződést M.F. és M.I. tulajdonostársak is aláírták, és kijelentették, hogy a tényleges használat tekintetében változatlanul az eladóval kötött 1960. augusztus 10. napján kelt szerződés feltételeit tartják érvényben levőnek. A földhivatali bejegyzési eljárás során az I. rendű felperes és V.Z. közös beadványukban kérték az A.J-né nevén álló 724/2150 tulajdoni rész, azaz 1318,7 m2 (366 nöl) vonatkozásában tulajdonjoguk bejegyzését. A földhivatal a változásokat ennek megfelelően átvezette az ingatlan-nyilvántartásban.
A telek felső részével határos H. köz bővítése céljából a III. Kerületi Tanács VB az 1970. szeptember 28. napján kelt határozata alapján a 16.480/1 hrsz. alatti ingatlanból 115 m2 terület került lejegyzésre, melynek eredményeként a felperesek által használt ingatlanrész kb. 3 m-rel lett rövidebb, míg az alperesi jogelődök által használt ingatlanrész területe nem változott. A lejegyzés következtében a 16.480/1 hrsz. alatti ingatlan területe 3801 m2-re csökkent. 
M. F. örökösei és M. Il. mint eladók, más részről az I-II. rendű alperesek mint vevők 2003. május 26. napján adásvételi szerződést kötöttek az eladóknak a perbeli ingatlanon fennálló 4278/6450 tulajdoni illetőségére. A szerződésben rögzítették, hogy az eladók tulajdoni hányada együttesen 2521 m2-t, míg az I. rendű felperes és V. Z. tulajdoni hányada összesen 1280 m2-t tesz ki az ingatlan alapterületéből. Az eladók kijelentették, hogy köztük és tulajdonostársaik között több mint 30 éve kialakult és azóta is töretlenül megvalósuló használati megosztás van érvényben, valamint a szerződés azt is tartalmazza, hogy az 1960. augusztus 10. napján kelt adásvételi szerződést a vevők részére átadták.

Az I-II. rendű alperesek 2003. június 23-án elvi telekalakítási kérelmet nyújtottak be az önkormányzathoz, majd 2003. augusztus 22. napján felmérették ingatlanukat.
A III. rendű alperes az I. rendű alperes részére hitelt nyújtó jelzálogjogosult pénzintézet, a IV. rendű alperes a  II. rendű alperes tulajdoni illetősége vonatkozásában jelzálogjoggal, valamint elidegenítési és terhelési tilalommal bír. 
A VII. rendű alperes néhai A. J-né jogutóda.

Módosított keresetükben a felperesek azt kérték, hogy a bíróság elsődlegesen adásvétel, másodlagosan elbirtoklás jogcímén, harmadlagosan pedig az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés kiigazításával az I. rendű felperes 72/6450, a II. rendű felperes 36/6450, a III. rendű felperes 18/6450, valamint a IV. rendű felperes 18/6450 arányú tulajdonjogát a III. és IV. rendű felperesek vonatkozásában - a II. rendű felperes haszonélvezeti jogával terhelten - a perbeli ingatlanra jegyezze be, és az alperesek tűrésre kötelezése mellett az I. rendű alperes tulajdonjogát 84/6450, a II. rendű alperes tulajdonjogát 60/12900 arányban törölje.
Elsődleges kereseti kérelmükkel kapcsolatban arra hivatkoztak, hogy az I. rendű felperes és V. Z. az 1970. évi adásvételi szerződéssel a perbeli ingatlanból nem a szerződésben szereplő 724/2150 tulajdoni illetőséget, hanem ennél nagyobb, a kialakult használati rendnek megfelelő tulajdoni illetőséget vásároltak meg, a földhivatal pedig a hibás adatok alapján jegyezte be az I. rendű felperes, továbbá a II., III., IV. rendű felperesi jogelőd tulajdoni hányadát. Ezzel kapcsolatban előadták, hogy az 1960. és 1970. évi adásvételi szerződések értelmezése során a felek akaratából kell kiindulni, az pedig, hogy a szerződő felek mit kívántak eladni, illetve megvenni a szerződésekben egyértelműen meghatározásra került az adásvétel tárgyát képező terület körülírásával.
Másodlagos kereseti kérelmük vonatkozásában az elbirtokolt terület nagyságát 92 m2-ben, az elbirtoklás időtartamát az 1970. és 1980. közötti időszakban jelölték meg, tehát - álláspontjuk szerint - az ingatlant már az előző tulajdonostól elbirtokolták, ugyanis az ingatlanon fennálló tulajdoni illetőségük megvásárlása előtt kialakultak a használati határok, mivel a felek telekrészei között húzódó kerítést még az alperesek jogelődei létesítették. Állították, hogy az I-II. rendű alperesek tulajdonszerzése rosszhiszemű volt, mivel az adásvételi szerződésük megkötése előtt tisztában voltak a felperesek túlhasználatával, illetve a nevezett alperesek (a 2/2005. PK vélemény figyelembevételével) csak akkor lettek volna jóhiszeműek, ha a telek területét az adásvételi szerződés megkötése előtt kiméretik, valamint az ingatlan-nyilvántartási térképet megtekintik.
Harmadlagos kereseti kérelmük tekintetében azzal érveltek, hogy az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény (a továbbiakban: Inytv.) 62.§ (1) bekezdés c) pontja alapján az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés kiigazításának van helye, mert bár az 1960. és 1970. évi adásvételi szerződések pontosan leírják, hogy a felek mekkora területet vettek meg, ám a tulajdoni hányadok nem eszerint kerültek meghatározásra.

Az I-II. rendű alperesek érdemi ellenkérelmükben mindhárom kereseti kérelem elutasítását kérték.
Az elsődleges kereseti kérelem vonatkozásában arra hivatkoztak, hogy adásvétel jogcímén a tulajdonostól csupán annyit szerezhettek a felperesek, amennyivel az eladó bírt - az 1970-es adásvételi szerződésben pedig pontosan meghatározásra került az értékesített ingatlan tulajdoni hányada és alapterülete is, mely adatok alapján nyújtott be a földhivatalhoz bejegyzés iránti kérelmet az I. rendű felperes és V. Z.
A másodlagos kereseti kérelem vonatkozásában vitatták, hogy a felperesek az általuk megjelölt területet elbirtokolták volna, az I-II. rendű alperesek egyébként is az ingatlan-nyilvántartásban bízó, ellenérték fejében jogot szerző személyek voltak, így velük szemben a felperesek elbirtoklásra nem hivatkozhatnak. E körben állították, hogy az ingatlant csak az adásvételi szerződés megkötése után mérették fel, a 2003. áprilisi szerződéstervezettel kapcsolatban pedig abban a hiszemben voltak, hogy a tényleges használat a tulajdoni viszonyoknak megfelel. Kiemelték: önmagában az a körülmény, hogy a felperesi túlhasználatról az alpereseknek esetlegesen tudomása volt, nem eredményezi az alperesek rosszhiszeműségét.

Az elsődleges kereseti kérelemmel összefüggésben vitatták a harmadlagos kereseti kérelem jogalapját is.
A III. rendű alperes a kereset elutasítását kérte a másodlagos kereset tekintetében arra utalva, hogy önmagában az a tény, hogy peres felek az ingatlant a tulajdoni hányaduktól eltérően használták, nem alapozza meg az elbirtoklást.
A IV. és VII. rendű alperesek a kereseti kérelem teljesítését nem ellenezték. 
Az V. és VI. rendű alperesek vonatkozásában az elsőfokú bíróság a keresetlevelet jogerős végzésével idézés kibocsátása nélkül elutasította.

Az elsőfokú bíróság ítéletével elutasította a keresetet és kötelezte a felpereseket, hogy 15 napon belül egyetemlegesen fizessenek meg az I-II. rendű alperesek részére fejenként 500.000 forint, míg a III. rendű alperes részére 128.000 forint perköltséget, valamint leletezés terhe mellett az ítélet jogerőre emelkedését követő 15 napon belül rójanak le további 114.000 forint eljárási illetéket.
Az elsőfokú bíróság az elsődleges kereseti kérelem kapcsán kifejtette, hogy az 1960. évi adásvételi szerződésben az értékesített tulajdoni illetőség ugyan nem került rögzítésre, azonban az 1962. évi tulajdonközösséget megszüntető - természetbeni körülírásokat nem tartalmazó, a felek egyező akaratát tükröző - szerződésben a tulajdoni illetőségek mértéke már egyértelműen megállapítható. Az 1970. évi adásvételi szerződéssel - melyben foglaltakat az I. rendű felperes és a felperesi jogelőd földhivatalhoz írt beadványukban kifejezetten megerősítettek - A. J-né 724/2150 tulajdoni illetőségét adta el az I. rendű felperesnek és V. Z-nak, amely szerint a szerződő felek akarata 724/2150 tulajdoni illetőség átruházására irányult. Bizonyított, egybehangzó és írásba foglalt akaratnyilatkozat hiányában joghatás kiváltására alkalmatlan az a körülmény, hogy a felperesek ennél nagyobb területet kívántak volna megvásárolni. A felperesek által igényelt további 144/6450 tulajdoni illetőség megvásárlására irányuló szándék fennállására (a felperesi előadás kivételével) semmilyen adat nem merült fel. Arra is utalt az elsőfokú bíróság, hogy osztatlan dolog esetén a tulajdonostársakat eszmei tulajdoni hányadok szerint illeti meg a tulajdonjog, ezért osztatlan dolognak csupán egy meghatározott eszmei tulajdoni hányadát lehet tulajdonolni vagy elidegeníteni; erre nézve a felek legfeljebb használati megállapodást köthetnek, ami azonban tulajdonjogot nem keletkeztet.
Az elbirtoklással kapcsolatos kereseti kérelem vonatkozásában az elsőfokú bíróság arra hivatkozott, hogy az I. rendű felperes és a II-III-IV. rendű felperesi jogelőd az 1970. évi adásvételi szerződésbe foglaltan használati megállapodást is kötött az I-II. rendű alperesek jogelődjeivel, az 1960. évi szerződés feltételeit érvényben lévőnek tartva. A felperesek birtoklása a korábbi perekben nem vitatott használati megállapodáson, nem pedig a sajátjukkénti birtokláson alapult. A birtoklás jogcíme a jogviszony megszűntéig azonban a birtokos szándékától függetlenül gátolja az elbirtoklás megkezdését, ezért a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvénynek (a továbbiakban: Ptk.)  121.§ (1) bekezdésében írt konjunktív feltételek egyikének hiányában  elbirtoklás megállapításának nincs helye. Ettől függetlenül azt is vizsgálta az elsőfokú bíróság, hogy a feltételek fennállta esetén az I-II. rendű alperesek tulajdonszerzése a felperesek elbirtoklását hogyan érintette volna. E körben - a Ptk. 121.§ (5) bekezdése és az Inytv.5.§-ában foglaltakra hivatkozással - utalt arra, hogy a felperesek az általuk állított elbirtoklással szerzett többlettulajdoni illetőségüket az ingatlan-nyilvántartásba nem jegyeztették be, ezért az elbirtoklásra eredménnyel csak akkor hivatkozhattak volna, ha az I-II. rendű alperesek nem jóhiszeműen, illetve nem ellenérték fejében szerezték volna meg az adásvételi szerződésükben írt valamennyi tulajdoni illetőséget. Az utóbbi vonatkozásában rögzítette, hogy azt a felperesek sem vitatták, hogy az I-II. rendű alperesek a vételárat jogelődjeik részére megfizették, míg a jóhiszeműség vizsgálata során megállapította, hogy az I-II. rendű alperesek az adásvételi szerződésük megkötésekor ugyan tudtak arról, hogy jogelődjeik és a felperesek között használati megállapodás van érvényben, melyet az ingatlanon álló kerítés határoz meg, arról azonban nem tudtak, és kellő gondosság mellett sem kellett tudniuk, hogy ez a használati megállapodás a tulajdoni arányoktól eltér. A tulajdoni és használati határ közötti eltérésről csak 2003. augusztusában, az ingatlan felmérését követően szereztek tudomást. Adásvételi szerződésük megkötésekor semmi olyan körülmény nem merült fel, amely indokolttá tette volna az ingatlan-nyilvántartási térkép, az okirattár vagy a törölt bejegyzések jegyzékének megtekintését, figyelembe véve, hogy a közös tulajdonú ingatlanon fennálló használati határ olyan adat, amely az ingatlan-nyilvántartásba nem jegyezhető be. Az 1994-95. évi telekalakítási eljárás irataiból az I-II. rendű alperesek legfeljebb arról szereztek volna tudomást, hogy a telekmegosztáshoz a tulajdonostársak szerződése lett volna szükséges, ami azonban a felperesek elzárkózó magatartása miatt nem ment teljesedésbe - így a térképen szereplő osztóvonalak irrelevánsak a jogvita eldöntése szempontjából. További érvei szerint az ingatlan megvétele előtt annak előzetes felmérését sem a Ptk., sem az Inytv., valamint a felperesek által hivatkozott 2/2005. PK vélemény sem írja elő. Mindezek alapján megállapította az elsőfokú bíróság, hogy az I-II. rendű alperesek tulajdonjoguk megszerzésekor az ingatlan-nyilvántartásban bízó, jóhiszemű személyek voltak, így velük szemben a felperesek ezen oknál fogva sem hivatkozhatnak eredményesen elbirtoklásra. 
A harmadlagos kereseti kérelem kapcsán az elsőfokú bíróság kifejtette, hogy az Inytv.62. § (1) bekezdés c) pontja szerinti kiigazításnak akkor lenne helye, ha az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzés a benyújtott okiratok tartalmától az ingatlan-nyilvántartási eljárásban történt elírás vagy az ingatlan-nyilvántartási eljárásban történt tévedés következtében eltért volna. Ezzel szemben az 1962. évi tulajdonközösséget megszüntető szerződés és az 1970. évi adásvételi szerződés, valamint az I. rendű felperesnek V. Z-nal együtt benyújtott közös kérelme alapján egyértelműen megállapítható volt, hogy az ingatlan-nyilvántartásba a szerződésben és a kérelemben szereplő tulajdoni illetőségek kerültek bejegyzésre, tehát az ingatlan-nyilvántartási eljárás során sem elírás, sem téves bejegyzés nem történt.
Az elsőfokú bíróság a pernyertes I-II. rendű alperesek jogi képviseletével kapcsolatos munkadíjat az általuk csatolt megbízási szerződésben foglaltak alapján állapította meg, azzal, hogy annak mérséklését az eljárás időtartamára, az ügy bonyolult voltára és az I-II. rendű alperesek perbeli aktív magatartására tekintettel nem találta indokoltnak. E körben megjegyezte, hogy bár az utolsó tárgyaláson az I. rendű alperes személyesen úgy nyilatkozott, hogy az ügyvédi munkadíjat a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet alapján kéri megállapítani, azonban ezen nyilatkozata jogi képviselője korábbi nyilatkozatától és a csatolt megbízási szerződés tartalmától eltért, ezért az I. rendű alperes nyilatkozatával szemben a jogi képviselője korábbi nyilatkozatát vette figyelembe.

A felperesek fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét - indokai alapján - helybenhagyta.
Döntését azzal indokolta, hogy az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezésére nem volt ok, mivel az elsőfokú bíróság sem a kereseti kérelmen, sem az ellenkérelemben foglaltakon nem terjeszkedett túl, döntése mindhárom kereseti kérelemre és a kereset elutasítására irányuló ellenkérelemre is kiterjedt.
A fellebbezéssel kapcsolatban kifejtette, hogy az elsőfokú bíróság döntése az akarati elvnek is megfelelt, mert az I. rendű felperes és a felperesi jogelőd vételi szándéka az adásvételi szerződés és az azt megerősítő nyilatkozat szerint is a 724/2150 tulajdoni hányad megszerzésére irányult, mely megegyezett az adásvételi szerződésben meghatározott 1318,7 m2 területtel is, az 1960. évi szerződésbe foglalt használati megállapodást pedig a tulajdonostársak kifejezetten fenntartották. Tényként állapította meg, hogy az eredeti ingatlan területe a 115 m2 lejegyzését követően csökkent, s emiatt a felperesi használatban lévő ingatlanrész 3 m-rel rövidebb lett, azonban ez a tulajdoni arányok módosulásához nem vezetett. Rámutatott a másodfokú bíróság arra, hogy azért is alaptalan az elsődleges kereseti kérelem, mert a felperesek az I-II. rendű alperesekkel az adásvételi szerződés kapcsán nincsenek jogviszonyban.
Az elbirtoklás kapcsán kiemelte a másodfokú bíróság, hogy a tulajdonostársak az ingatlant több szerződésben is megerősített használati megállapodás alapján használják, a jogcímes használat viszont kizárja az elbirtoklást. Az elsőfokú bíróság ítéletének indokolásával egyezően utalt a birtokvédelmi perben hozott jogerős ítéletben foglaltakra, miszerint a felek között 10 éve rögzült, osztott használatra vonatkozó megállapodáshoz új tulajdonosokként az alpereseknek is tartaniuk kell magukat. Megállapította, hogy ténylegesen lehetséges eszmei tulajdoni hányad elbirtoklása is, de jelen esetben a sajátjakénti birtoklás hiánya miatt kizárt az elbirtoklás. Osztotta az elsőfokú bíróság okfejtését az alperesi jóhiszeműséggel és ezzel összefüggésben a bizonyítási teherrel, valamint a felperesek eljárási kifogásával kapcsolatban is.
A harmadlagos kereseti kérelem elutasítása vonatkozásában rámutatott a másodfokú bíróság, hogy maga az adásvételi szerződés és a felperesi nyilatkozat igazolja, hogy nem történt elírás, téves bejegyzés a földhivatal részéről.
A perköltség kapcsán arra utalt, hogy az elsőfokú bíróság a csatolt megbízási szerződésre tekintette helytállóan értékelte az I. rendű alperes és a jogi képviselő eltérő nyilatkozatát, amikor a megbízási szerződés alapján határozott a nem kirívóan eltúlzott ügyvédi díjról.

A jogerős ítélettel szemben - hatályon kívül helyezése, valamint az elsőfokú bíróságnak új eljárásra és új határozat hozatalára utasítása érdekében - a felperesek terjesztettek elő felülvizsgálati kérelmet.
Arra hivatkoztak, hogy az eljárt bíróságok iratellenesen állapították meg, hogy csak adásvétel jogcímén terjesztették elő elsődleges kereseti kérelmüket, holott legutóbbi keresetpontosításukban törlési keresetet is előterjesztettek, melyről a bíróságok nem rendelkeztek.
Álláspontjuk szerint a másodfokú bíróság iratellenesen állapította meg azt, hogy az elbirtokolni kívánt ingatlan vonatkozásában a sajátjakénti használatot nem bizonyították.
Eljárási szabálysértésként hivatkoztak arra is, hogy az elsőfokú bíróság rosszul osztotta ki a bizonyítási terhet a felek között, mivel nem hívta fel a felpereseket a jogvita eldöntése szempontjából lényeges sajátjaként birtoklás igazolására, a másodfokú bíróság pedig helytelenül állapította meg, hogy a bizonyítási teher helyesen került kiosztásra az elsőfokú bíróság részéről.
Sérelmezték, hogy e körben a bíróságok nem rendelték el indítványukra a szakértői bizonyítást, illetve nem vették figyelembe az általuk becsatolt szakértői véleményt, amely szerint az ingatlan használati határai a felperesek állításával egyezően egybeesnek az adásvételi szerződésekben kikötött tulajdoni határral, valamint figyelmen kívül hagyták a VII. rendű alperes azon nyilatkozatát, amely szerint édesanyja a jelenleg is felperesek által használt területet adta el az I. rendű felperesnek és V. Z-nak. 
További eljárási jogszabálysértésként jelölték meg azt is, hogy az elsőfokú bíróság túlterjeszkedett az ellenkérelmen, amikor az I-II. rendű alperesek a tárgyalás berekesztését megelőzően úgy nyilatkoztak, hogy perköltség-igényüket az ide vonatkozó IM rendelet alapján kérik megállapítani; míg a másodfokú bíróság nem adta indokát annak, hogy az elsőfokú bíróság a kérelemtől eltérően miért állapíthatta meg jóval nagyobb összegben az I-II. rendű alperes perköltségét.
Álláspontjuk szerint az elsőfokú bíróság tévesen alkalmazta az anyagi jogszabályt, amikor azt állapította meg, hogy osztatlan közös tulajdon esetén tulajdonjogot csak tulajdoni hányad alapján lehet szerezni és nincs jelentősége annak, hogy természetben mit határoztak meg a vétel tárgyaként a felek, míg a másodfokú bíróság nem értett ugyan egyet az elsőfokú bíróság indokolásával e körben, azonban ezt teljes körűen nem indokolta, továbbá - a fentiek alapján - iratellenesnek vélte azt, hogy csak vétel jogcímén került előterjesztésre a kereset.
Véleményük szerint a tévesen meghatározott tulajdoni hányaddal, illetve térmértékkel szemben a Ptk. 205.§-ában szabályozott akarati elvnek van elsődleges jelentősége, ami alapján egyértelműen megállapítható, hogy az I. rendű felperes és V. Z. a körülírt perbeli területet vásárolták meg A. J-nétól.
Előadták, hogy iratellenesen állapította meg az elsőfokú bíróság azt, hogy a felperesek által megvásárolt perbeli területet az 1960-ban készült adásvételi szerződéssel A. J-né eladta az alperesi jogelődöknek, hiszen az 1970-es adásvételi szerződés ugyanezen határt, mint tulajdoni és használati határt rögzíti, így A. J-né nem adhatta el korábban ezt a területrészt.
Az elbirtoklással kapcsolatos kereset körében arra hivatkoztak, hogy az eljárt bíróságok tévesen, illetve összességében nem értékelték a rendelkezésre álló bizonyítékokat, amikor arra a következtetésre jutottak, hogy a felperesek a sajátjukkénti használatot nem bizonyították. Előadták, hogy a helyszíni szemle adatai, az adásvételi szerződések tartalma, dr. E. M. M. hatálytalansági perben tett nyilatkozata, az 1962-ben készült tulajdonközösséget megszüntető szerződésben foglaltak, a tanúvallomások, valamint a becsatolt szakértői vélemény is alátámasztja azon állításukat, hogy  a felperesek ugyanazt a részt használják, amelyet az adásvételi szerződés alapján tulajdoni hányadukhoz tartozóan megvásároltak, azaz a használati és természetbeni tulajdoni határ egybeesik.
Állították, hogy külön használati megosztásra irányuló szerződés nem jött létre a tulajdonostársak között, hanem - mivel a használati határok egyben a tulajdoni határokat is jelentették - a tulajdonostársak az adásvételi szerződések alapján a tulajdonrészüket használták; fel sem merült a perben a tulajdoni hányadtól független használatra vonatkozó szerződés létrejötte, erre alperesek sem hivatkoztak.
Álláspontjuk szerint az alperesek sem vitatták, ezért valónak kellett volna elfogadni, hogy az adásvételi szerződésükbe foglalt tulajdoni határok egybeesnek a használati határokkal, illetve ha kétséges lenne, hogy a felperesek a perbeli területet sajátjukként használják, akkor erre nézve kérelmüknek megfelelően szakértőt kellett volna kirendelni.
Arra is hivatkoztak, hogy anyagi jogi tévedést tartalmaz a jogerős ítélet, mert a használati megosztás önmagában nem zárja ki az elbirtoklást, ha a felek azt véglegesnek tekintették, mint jelen esetben is.
Az I-II. rendű alperesek rosszhiszeműségével kapcsolatban azzal érveltek, hogy az alperesek sem vitatták, ezért valónak kellett volna elfogadni azt is, hogy az eladók tájékoztatták az I-II. rendű alpereseket az adásvételi szerződés megkötését megelőzően a felperesi túlhasználat tényéről, az 1995-ös megosztási tervekről, így iratellenes és jogszerűtlen volt a jogerős ítélet ezzel kapcsolatos megállapítása.

Az I-II. rendű alperesek felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályában fenntartására irányult.

A felperesek felülvizsgálati kérelme részben - a perköltség összegének megállapítása körében - alapos.

A Pp.270.§ (2) bekezdése és a 275.§ (2) bekezdése együttes értelmezéséből következően az eredményes felülvizsgálati kérelem feltétele az anyagi jogi jogszabálysértés vagy az ügy érdemi elbírálására lényeges kihatással bíró eljárási szabálysértés megvalósulása.

Az első-, másodfokú bíróságok - az alábbiak szerint - eljárási szabálysértések nélkül hozták meg az ítéleteiket.

A rendelkezésre álló iratok alapján megállapítható, hogy a felperes önálló keresetként törlési keresetet nem terjesztettek elő. Az elsőfokú bírósági tárgyalás berekesztése előtt a P.89. sorszám alatti jegyzőkönyv szerint a felperesek mindhárom kereseti kérelmüket változatlanul fenntartva elsődleges kereseti kérelmüket annyiban egészítették ki, hogy „az I-II. rendű alperesek törlését lehetetlenülés miatt" kérik, mert az alperesi jogelődök a felperesi tulajdonban álló ingatlanrészt nem idegeníthették volna el. A jegyzőkönyvbe foglaltak kijavítását vagy kiegészítését a felek nem kérték.
A felperesek jegyzőkönyvben rögzített nyilatkozata tartalma szerint nem tekinthető önálló, negyedleges keresetnek, mivel ténylegesen arra irányult, hogy az elsődleges kereset eredményessége esetén annak jogkövetkezményeként az I-II. rendű alperesek perben vitatott tulajdoni illetőségét a bíróság törölje az ingatlan-nyilvántartásból. Erre tekintettel, ha az elsődleges kereset alaptalan, nem alkalmazhatók annak jogkövetkezményei sem.
Az elsőfokú bíróság tehát nem sértette meg a Pp.3.§ (2) bekezdését, döntése kiterjedt az előterjesztett kereseti kérelmekre, melyeket kellően indokolt is.

Nem sértett eljárási jogszabályt az elsőfokú bíróság, amikor azt állapította meg ítéletének indokolásában, hogy a felperesek birtoklása használati megállapodáson és nem a sajátjukkénti birtokláson alapul. A rendelkezésre álló adatok alapján a vitás ingatlanrész felperesi használati megállapodáson alapuló birtoklása igazolt, ugyanakkor a sajátjaként való birtoklás megállapításához szükséges tudattartam léte nem nyert bizonyítást. Azt ugyanis nem lehetett megállapítani kétséget kizáró módon, hogy a perbeli területsávot a felperesek végig abban a tudatban birtokolták, hogy az sajátjuk, mint ahogy azt sem, hogy tudomással bírtak a túlhasználatukról. A vitás területrészre létrejött használati megállapodás létrejöttét viszont egyik fél sem vitatta, így azt a Pp.163.§ (2) bekezdése alapján tényként állapíthatta meg az elsőfokú bíróság.

Alaptalanul sérelmezték a felperesek azt is, hogy a elsőfokú bíróság rosszul tájékoztatta a feleket a bizonyítási teherről, ugyanis a P.37. sorszámú jegyzőkönyv második oldalán írtak szerint az elsőfokú bíróság mindhárom kereseti kérelem körében a Pp.3.§ (3) bekezdésében foglaltak szerint az előadott tényálláshoz, a megjelölt jogcímekhez igazodóan helyesen, az irányadó anyagi jogszabályok rendelkezéseit figyelembe véve, kellő terjedelemben osztotta ki a bizonyításra szoruló tények köréről a bizonyítási terhet és tájékoztatta a feleket a bizonyítás sikertelenségének következményeiről is. Így a másodfokú bíróság erre vonatkozó megállapítása is helytálló volt.

A Pp.206.§ (1) bekezdés alapján a bíróság a tényállást a felek előadásainak és a bizonyítási eljárás során felmerülő bizonyítékoknak az egybevetése alapján állapítja meg; a bizonyítékokat a maguk összességében értékeli, és meggyőződése szerint bírálja el.
A szabad bírói mérlegelés körébe tartozik, hogy az eljáró bíróság a rendelkezésére álló bizonyítékokat hogyan értékeli, adott esetben milyen jelentőséget tulajdonít egy, a felperesek által becsatolt szakértői véleménynek.
A bíróság azokban a jogvitákban nem alkalmazhatja az úgynevezett szabad mérlegelési jogot, amelyek megítéléséhez olyan különleges szakértelem szükséges amivel maga nem rendelkezik (Pp.177.§ (1) bek.), ugyanakkor nem háríthatja át a szakértőre a per eldöntéséhez szükséges tények és körülmények felderítésének feladatát, és nem engedheti át a szakértőnek a bizonyítékok mérlegelésének jogkörét (BH1987.411. számú jogeset).

A perbeli ingatlanrész felperesi használata bizonyított, így erre nézve szakértői bizonyítás nem volt indokolt, annak eldöntése pedig, hogy a területrész kinek a tulajdonát képezi nem szakértői, hanem bírói mérlegelést igénylő jogkérdés. Ezért nem sértettek eljárási szabályt a bíróságok, amikor a felperesek által csatolt szakértői vélemény értékelését, illetve a szakértő kirendelésére irányuló felperesi bizonyítási indítvány teljesítését mellőzték.

A Pp.66.§ (2) bekezdésében és az elsőfokú bíróság által hivatkozott eseti döntésben foglaltakra tekintettel a bíróságok nem sértettek eljárási szabályt, amikor a személyesen eljárt I. rendű alperes nyilatkozatával szemben jogi képviselőjük korábbi kérelmét vették alapul a perköltség megállapításakor, mivel az indok nélkül hátrányukra eltért jogi képviselőjük nyilatkozatától, ugyanakkor méltányos érdekükkel - miszerint az ügyvédi megbízási szerződésbe foglalt perköltségüket érvényesítsék - nyilvánvalóan ellentétben állt. Ezért jogszerűen járt el az elsőfokú bíróság, amikor az I. rendű alperes erre vonatkozó jognyilatkozatát nem vette figyelembe és a perköltség megállapításánál az ügyvédi megbízási szerződésből kiindulva járt el.

Alaptalanul hivatkoztak arra is a felperesek, hogy a másodfokú bíróság ítéletében nem tett eleget indokolási kötelezettségének. A jogerős ítélet ugyanis egyértelműen tartalmazza, hogy a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét indokai alapján hagyta helyben, ezért a másodfokú ítélet indokolásában elegendő volt csupán erre a körülményre utalnia a Pp.254.§ (3) bekezdése alapján.

A Kúria osztotta az első-, másodfokú bíróságoknak a mindhárom kereseti kérelem vonatkozásában kifejtett jogi álláspontját.

A Ptk.-nak a jogvita elbírálása szempontjából lényeges, az 1970. február 2. napján kelt adásvételi szerződés megkötésekor hatályos 207.§ (1)-(2) bekezdése szerint a szerződés a felek akaratának kölcsönös és egybehangzó kifejezésével jön létre, azzal, hogy a szerződés létrejöttéhez a feleknek a lényeges, valamint a bármelyikük által lényegesnek minősített kérdésekben való megállapodása szükséges. Mivel jogrendszerünk az akarati és a nyilatkozati elvet ötvözte, ezért a szerződési nyilatkozatot a 208.§ (1) bekezdése alapján úgy kell értelmezni, ahogyan azt másik félnek a nyilatkozó feltehető akaratára és az eset körülményeire tekintettel a szavak általánosan elfogadott jelentése szerint értenie kellett. A kiindulópont tehát a szavak általános jelentése, nyelvtani értelme, azzal, hogy emellett vizsgálni kell az eset összes körülményét, a teljes tényállást, mindazt ami a nyilatkozó akaratát felismerhetővé teszi.

A rendelkezésre álló iratok szerint az I. rendű felperes és V. Z. az 1970. február 2-i adásvételi szerződéssel vásárolták meg tulajdoni hányadaikat.
Az adásvételi szerződés említést sem tesz arról, hogy a vétel tárgya természetben körülhatárolt területrész lenne: a vevők ugyanis a szerződés első pontjában kifejezett szándékuk szerint az akkor 3916 m2 területű ingatlan 724/2150 tulajdoni hányadát vették meg, amely 1318,7 m2-nek felelt meg. Az eljárás során a felperesek sem állították, hogy a szerződésbe foglalt tulajdoni hányad, vagy az ott megjelölt megvásárolt terület téves nagyságú lenne. A szavak általánosan elfogadott értelmezése szerint tehát az I. rendű felperes és a II-IV. rendű felperesek jogelődje akkora tulajdoni illetőségeket vettek meg, amelyet az 1970. február 2-i adásvételi szerződés tartalmaz, a felperesek által állított többletre nem terjedt ki az adásvételi szerződés. Ettől független tény, hogy a megvásárolt tulajdoni hányad ténylegesen nem felel meg az általuk használt területrésznek, ami azonban önmagában nem igazolja azt, hogy a perbeli területrészt is megvette az I. rendű felperes és V. Z..

Az adásvételi szerződés 3. pontjában az I-II. rendű alperesek jogelődei kijelentették, hogy a „tényleges használat tekintetében" változatlanul az 1960. augusztus 10-i adásvételi szerződés feltételeit tartják érvényben lévőnek. Ez annyit jelent, hogy az 1960. augusztus 10-i szerződésen alapuló használati viszonyok szerint léphettek birtokba a felperesi vevők; ugyanakkor a szerződésbe foglalt pontosan meghatározott tulajdoni hányad és számszerűsített területmérték ellenében nem lehet akként értelmezni, hogy a használatba vett terület lett volna a adásvételi szerződés tárgya. Az adásvételi szerződés 3. pontja - ahogy erre az eljárt bíróságok helyesen rámutattak - olyan használati megállapodást tartalmazott, amely az 1960 óta fennállt használati viszonyokat erősítette meg.
Megjegyzi a Kúria: feltehetően ekkor állt elő az a helyzet, hogy a felperesi vevők nagyobb területet vettek birtokba, mint a megvásárolt - azt azonban a per adatai alapján tényként nem lehet megállapítani, hogy erről a szerződő felek tudtak (mint ahogy egyébként azt sem, hogy erről nem volt tudomásuk).
Mindezeket összegezve: a vevők az adásvételi szerződés 3. pontja szerinti területrész használatára szereztek jogosultságot, de az 1. pontban körülírt tulajdoni hányadot vették meg, az 1. pontban pontosan meghatározott területtel.

A másodlagos kereseti kérelem körében egyetértett a Kúria az elsőfokú bíróság azon érvelésével, miszerint ha kétséget kizáróan megállapítható is lenne, hogy az I. rendű felperes és V. Z. a vitás területrészt sajátjukként birtokolták, abban az esetben is akadályozza jogszerzésüket a Ptk.-nak a felperesek által hivatkozott elbirtoklási időben hatályos 121.§ (5) bekezdésébe, valamint az Inytv.5.§ (4) bekezdésébe foglalt rendelkezése. Ez utóbbi, az elsőfokú bíróság által helyesen idézett rendelkezést konkretizálta később az ingatlanátruházási szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti és az ingatlan-nyilvántartási perek összefüggéséről szóló 2/2005. (VI.15.) PK vélemény 3. pontja, mely szerint az ingatlan-nyilvántartáson kívüli tulajdonos a Ptk.116.§ (1) bekezdése alapján nem igényelheti tulajdonjogának ingatlan-nyilvántartási feltüntetését, ha tulajdonszerzését követően az ingatlan-nyilvántartásba más jóhiszemű személy tulajdonjogát bejegyezték, vagy annak a tulajdonjog bejegyzésére irányuló kérelme őt rangsorban megelőzi.
Nem volt vitás, ezért tényszerűen volt megállapítható, hogy az I-II. rendű alperesek a 2003. május 26-án kelt adásvételi szerződésben foglalt vételárat kifizették, tehát ellenérték fejében szerezték meg az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett tulajdoni hányadaikat.

Okszerűen mérlegelte a rendelkezésre álló bizonyítékokat az elsőfokú bíróság, amikor arra a következtetésre jutott, hogy az I-II. rendű alperesek jóhiszemű jogszerzőnek minősülnek.
Az adásvételi szerződés megkötésekor az I-II. rendű alperesek valóban megkapták az 1960. augusztus 10-én kelt adásvételi szerződést, amely tartalmában teljes mértékben megegyezett a helyszínen észlelhető használati viszonyokkal. Az a körülmény azonban, hogy az I-II. rendű alperesek számára az adásvételi szerződésük megkötését követően kiderült, hogy terhükre túlhasználat valósult meg, azaz a ténylegesen észlelhető használat nem felel meg az ingatlan-nyilvántartásban rögzített tulajdoni hányadoknak, nem teszi őket rosszhiszeművé. Az adásvételi szerződés megkötésekor ugyanis egyszerű rátekintéssel nem tudtak meggyőződni arról, hogy a megvásárolt tulajdoni hányadnak megfelelő területtel egyezik-e a részükre birtokba adott terület - a felperesek által 91 m2 nagyságúként feltüntetett, de valójában 84 m2 területű vitás ingatlanrész eltérése a nagy alapterületű, lejtős, bokros területen, puszta megtekintéssel nem volt érzékelhető, ez csak a vételt követően, a 2003. nyarán készült területfelméréskor derülhetett ki számukra. Mivel a perbeli ingatlanrész tulajdonjoga addig nem volt vitatott, az I-II. rendű alpereseknek nem kellett sejteniük azt, hogy e területsáv tulajdonjoga vitás, mint ahogyan arra sem volt okuk a jogelődjeiktől részükre rendelkezésre bocsátott okiratok alapján, hogy a tulajdoni és használati jogok között eltérést feltételezzenek. A felperesek csak az alperesek által megrendelt kiméretés valamint a kerítés elbontása után közölték az alperesekkel tulajdoni igényüket.

Tévesen, a rendelkezésre álló adatokkal ellentétben állították a felperesek felülvizsgálati kérelmükben, hogy az alperesek nem vitatták azon előadásukat, hogy az 1970-ben készült adásvételi szerződésben foglalt tulajdoni határok egybeestek a használati határokkal, illetve, hogy az eladók az adásvételi szerződés megkötése előtt tájékoztatták az I-II. rendű alpereseket a felperesi túlhasználat tényéről.

Arra helyesen hivatkoztak a felperesek, hogy nem minden használati megállapodás zárja ki az elbirtoklást, hiszen lehet olyan tartalmú megállapodás - még tulajdonostársak esetében is -, amely a sajátjakénti használatot támasztja alá, de ha adott esetben a használati megállapodások sorozata nem is a tulajdoni hányadoktól eltérő használat rendezése, hanem a sajátjakénti birtoklás megerősítése lett volna, akkor is az elbirtoklás akadályát képezi az Inytv.5.§ (4) bekezdésébe foglalt kizáró szabály.

A Kúria utal továbbá arra, hogy az ingatlan tulajdonjogát elbirtoklás útján akkor sem lehet megszerezni, ha az elbirtoklás feltételei csak a föld egy részére vonatkozólag állnak fenn és a föld nem osztható meg (Ptk.121.§ (1) bekezdése). Az elbirtoklást állító fél pedig köteles az építésügyi hatóság engedélyét beszerezni a telek megosztásához. Adott esetben a felperesek állítása szerint az elbirtokolni kívánt ingatlanrész határvonala az ingatlan-nyilvántartási térképen feltüntetett építményen keresztül menne, ami akadályát képezi a megosztásra vonatkozó építésügyi hatósági engedély kiadásának.

A harmadlagos kereseti kérelem körében is egyetértett a Kúria az eljárt bíróságok okfejtésével: az Inytv.62.§ (1) bekezdés c) pontja alapján ugyanis kiigazításnak csak akkor lenne helye, ha az ingatlan-nyilvántartásba elírás vagy téves bejegyzés történt - elírást vagy téves bejegyzést ugyanakkor a felperesek nem igazoltak az eljárás során.

A bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről rendelkező 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 2.§ (2) bekezdés szerint a fél és a képviselője között létrejött ügyvédi megbízási szerződésben megállapított munkadíj összegét a bíróság indokolt esetben mérsékelheti, ha az nem áll arányban a pertárgy értékével vagy a ténylegesen elvégzett ügyvédi tevékenységgel. A munkadíj összegének mérséklésére a bíróságnak akkor is lehetősége van, ha a felek azt nem kérik.
A Pp.24.§ (1) bekezdés és a (2) bekezdés e) pontja alapján megállapított pertárgy értéke 2.019.635 forint volt, melyhez képest az I-II. rendű alperesek jogi képviselőjének a megbízási szerződésben megállapított személyenként 500.000 forint összegű munkadíja eltúlzott mértékű. Ezért a Kúria a jogerős ítéletnek az elsőfokú bíróság perköltség-rendelkezését helybenhagyó részét a Pp.275.§ (4) bekezdése alapján részben, a felperesek által fizetendő perköltség összegére vonatkozóan hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróság ítéletének ezen rendelkezését megváltoztatva a felpereseket egyetemlegesen terhelő perköltség összegét a pertárgyértékéhez valamint a perben kifejtett ügyvédi tevékenységhez mérten, azzal arányban állóan az I-II. rendű alperesek vonatkozásában mindösszesen 300.000 forintra, míg a III. rendű alperes esetében 40.000 forintra leszállította; egyebekben pedig az ismertetett indokokra figyelemmel a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta.

A felülvizsgálati kérelem nem vezetett eredményre, ezért a Pp.270.§ (1) bekezdése szerint alkalmazandó Pp.78.§ (1) bekezdése alapján a felperesek kötelesek megfizetni az I-II. rendű alperesek felülvizsgálati eljárással felmerült költségeit. Ennek összegét a Kúria a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3.§ (3) és (5) bekezdései alapján állapította meg. A pervesztes felperesek a Pp.78.§ (1) bekezdése és a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13.§ (2) bekezdése alapján kötelesek az illetékfeljegyzési joguk folytán le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket az államnak külön felhívásra megfizetni.
, 2014. május 21.

Dr. Harter Mária s.k. a tanács elnöke, Dr. Füssy Béla s.k. előadó bíró, Dr. Mocsár Attila Zsolt s.k. bíró