A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Kfv.III.37.810/2014/7.szám

A Kúria a dr. Posgay Kázmér ügyvéd által képviselt felperes neve(felperes címe)  a dr.jogtanácsos és dr. fogalmazó által képviselt  alperes ellen  hulladékgazdálkodási ügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében a  Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2014. március 19. napján kelt 4.K.27.393/2013/4. számú jogerős ítélete ellen a felperes által 5. sorszám alatt benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán az alulírott napon  megtartott nyilvános tárgyaláson  meghozta az alábbi
í t é l e t e t :

A Kúria a Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 4.K.27.393/2013/4. számú ítéletét hatályában fenntartja. 

Kötelezi a Kúria a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 30.000,- (harmincezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget. 

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az államnak külön felhívásra 70.000,- (hetvenezer) forint felülvizsgálati eljárási illetéket. 

Az ítélet ellen további felülvizsgálatnak helye nincs. 

I n d o k o l á s

Az elsőfokú hatóság, engedély hiányában végzett hulladékkezelési tevékenység miatt a 2011. január 17. napján kelt 43.878-1. számú határozatában 153.752.850,- forint nem veszélyes hulladékbírság megfizetésére kötelezte a felperest. A felperes fellebbezett a határozat ellen, amelynek elbírálása során az alperes az elsőfokú határozatot helybenhagyta. A felperes keresettel támadta meg az alperes határozatát, a Békés Megyei Bíróság a 9.K.23.472/2011/12. számú ítéletével az alperes határozatát az elsőfokú határozatra kiterjedően hatályon kívül helyezte és az elsőfokú hatóságot új eljárásra kötelezte. Megállapította, hogy a hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény (Hgt.) 49.§ (1) bekezdés b) pontja alapján a  hulladékgazdálkodási bírság kiszabásának jogalapja fennáll, azonban a hulladékgazdálkodási bírság mértékéről valamint a kiszabásának és megállapításának módjáról szóló 271/2001. (XII.21.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Hbr.) 3.§ (2) bekezdésében foglalt szabályok figyelmen kívül maradtak az alapbírság összegének meghatározása során, és a határozatok indokolásából nem tűnt ki, hogy mely indokokra tekintettel szabták ki az alapbírságot a legmagasabb összegben, sor került-e vagy sem a Hbr. 1.§ (2) bekezdésében foglalt szempontok mérlegelésére. 
A jogerős ítélet ellen a felperes és az alperes is felülvizsgálati kérelemmel élt, a Kúria a Kfv.II.37.078/2012/8. számú ítéletében a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta azzal a pontosítással, hogy az új eljárást csak a kiszabott bírság összegszerűsége vonatkozásában kell lefolytatni. 
Az új eljárás során az elsőfokú hatóság a 2013. május 15-én kelt 43.878-4-8/2013. számú határozatában 38.438.212,- forint hulladékgazdálkodási bírság megfizetésére kötelezte a felperest. A határozat indokolása szerint az elsőfokú hatóság a 2013. január 1-jével hatályba lépő, hulladékokról szóló 2012. évi CLXXXV. törvény (a továbbiakban: Ht.) rendelkezéseit alkalmazta és megállapította, hogy a felperes a Ht. 2.§ 26. pontja szerinti hulladékgazdálkodásnak minősülő hulladékkereskedelmi és kezelési tevékenységet végzett a ....hrsz. ingatlanon lévő hulladékátrakó állomáson, melyre vonatkozó érvényes hatósági engedéllyel nem rendelkezett, ezért a Ht. 86.§ (1) bekezdés a) és b) pontjai alapján hulladékgazdálkodási bírság kiszabásának van helye. A felperes mivel nem minősül kis- és középvállalkozásnak, ezért a felügyelőség első esetben előforduló jogsértés esetén sem tekinthetett el a bírság kiszabásától a 2004. évi XXXIV. törvény 12/A.§ alapján. Az alapbírság összegének meghatározása során alkalmazta a Br. 1.§ (5) bekezdését, mivel a felperes időközben a hulladékátrakó állomás engedély nélküli üzemeltetését beszüntette, a jogellenes állapotot megszüntette, ezért  az alapbírság összegét a Hbr. 1.§ (3) bekezdés d) pontja szerinti alapbírság összegének 25%-ában, 4500,- forintban állapította meg. A módosított tényező számításánál 6774 tonna tömeget vett figyelembe, amit az Kft. 2009. évre vonatkozó adatszolgáltatása alapján állapított meg. A felperes fellebbezett a határozat ellen, amelynek elbírálása során az alperes a 2013. október 25. napján kelt 14/6677-3/2013. számú másodfokú határozatában az elsőfokú határozatot helybenhagyta. 
A felperes keresetében a közigazgatási határozatok felülvizsgálatát, hatályon kívül helyezését kérte arra hivatkozással, hogy a Ht. rendelkezése szerint engedély nélküli hulladékkezelés nem történt, mert a  átrakón továbbtömörítést, azaz előkezelést nem végzett, hanem csak „átcsomagolás” valósult meg, amely tevékenység a Ht. 2.§ (1) bekezdés 7. pontjában foglaltak szerint nem minősül előkezelésnek, ezért a bírságolás jogalapja nem állt fenn. Álláspontja szerint a tényállás jogi minősítésére nem az új jogszabályi rendelkezések alapján került sor. Másodlagosan annak megállapítását kérte, hogy mindössze adatszolgáltatás elmulasztása valósult meg, amelyet a Ht. önállóan szankcionál, és a Hbr. 2.§ (5) bekezdésében 200.000,- forint bírság kiszabását rendeli. Ezért kérte a bírság ezen összegre való mérséklését. Harmadlagosan arra hivatkozott, hogy az alperes a bírság mértékére vonatkozóan indokolási kötelezettségének az új eljárásban sem tett eleget, ezáltal a Ket. 72.§ (1) bekezdés e) pontját sértette meg, és továbbra is figyelmen kívül hagyta a Hbr. 1.§ (2) bekezdésében foglaltakat. Negyedik kereseti kérelmet a Hbr. 4.§ (1) bekezdésének megsértésére alapította, azzal érvelve, hogy mivel az eredeti állapotot helyreállította, alkalmazható lett volna az 1.§ (5) bekezdése szerinti mérsékelt bírság kiszabás. 
Az elsőfokú bíróság a felperes keresetét alaptalannak értékelte és elutasította. Ítéletének indokolásában leszögezte, hogy a Kúria felülvizsgálati ítéletében foglaltak szerint a közigazgatási szervet csak a kiszabott bírság összegszerűsége vonatkozásában terhelte az új eljárás lefolytatására vonatkozó kötelezettség, az ítéleti döntés a közigazgatási szervet kötötte, az iránymutatástól a megismételt eljárásban jogszerűen nem térhetett el. A kúriai ítéletre hivatkozással utalt arra az elsőfokú bíróság, hogy a megelőző eljárásban tisztázást nyert, hogy a felperes a részére kiadott engedély kereteit meghaladva elvégezte a hulladék előkezelését, és annyiban, amennyiben az öntömörítési járművekből leürített hulladékot az állomáson levő berendezéssel továbbtömörítette, a Hgt. 14.§ (1) bekezdés  p) pontja szerinti tevékenységet látta el. Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint ezért a felperes jelen perben alappal nem hivatkozhatott arra, hogy csupán tömörítés nélküli „átcsomagolást” végzett a mezőhegyesi hulladékátrakó állomáson. 
Rámutatott arra az elsőfokú bíróság, hogy a felperes ügyében a bíróság által elrendelt új eljárás 2013. január 1. napját követően indult, ezért a hatóságnak a Ht. 2.§ (1) bekezdésében foglalt értelmező rendelkezések alapján kellett besorolnia, a felperesnek a Hgt. szerinti előkezelésnek és begyűjtésnek minősülő tevékenységét. Kifejtette a bíróság, hogy a Ht. 2.§ (1) bekezdés 7. pontja alapján az előkezelés fogalmi körébe tartozik a hasznosítást, vagy ártalmatlanítást megelőző előkészítő művelet, az előkészítő műveletek nem kimerítő listáját, a 2. és 3. számú melléklet tartalmazza. A Ht. 2. számú melléklete az ártalmatlanítási műveletek egyikeként a D14 kód alatt jelöli az átcsomagolást a D1-D13 műveletek valamelyikének elvégzése érdekében a Ht. 2.§ (1) bekezdés 7. pontja szerinti fogalommeghatározás alapján a felperes tevékenysége abban az esetben is előkezelésnek minősül, ha mindössze csak átcsomagolásnak megfeleltethető tevékenységet végzett. A felperes átcsomagolásra alappal azért sem hivatkozhat, mert a bírósági döntések szerinti tényállás az eljárás megismétlése során nem változott, az a közigazgatási szervet a jogszabályi változás ellenére kötötte, így az a jelen perben sem képezhette vita tárgyát, hogy a felperes a hulladéklerakó állomáson végzett-e tömörítést. Már az alapeljárásban tisztázást nyert, hogy a felperes a hulladékot nem közvetlenül a konténerekbe ürítette, hanem azt hidraulikus prés alkalmazásával továbbtömörítette. Hivatkozott az elsőfokú bíróság a Ht. 2.§ (1) bekezdés 26. pontjára, és 13.§-ára, továbbá a 86.§ (1) bekezdés a) és b) pontjára. Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint az alperes az új eljárásban a Ht. értelmező rendelkezéseinek fogalmi meghatározásait helytállóan vetette össze a felperes által végzett tevékenységgel és annak műszaki tartalmával, ezért a tényállás jogi  minősítése mindenben helytálló, ebből következően a bírság kiszabásának jogalapja fennállt. A felperes elsődleges kereseti kérelmét ezért nem tartotta megalapozottnak a bíróság.
A másodlagos kereseti kérelem kapcsán azt kellett vizsgálni, hogy a megállapított jogsértésre alkalmazható-e a Hbr. 2.§ (5) bekezdése szerinti szankció. E körben az elsőfokú bíróság azt állapította meg, hogy a felperes tevékenysége hulladékgazdálkodási tevékenységnek minősült, amely csak engedély birtokában végezhető. A felperes kétségtelenül rendelkezett hulladék begyűjtésére és szállítására vonatkozóan az ország egész területére kiterjedő engedéllyel, de annak birtokában a tevékenységet jogszerűen csak telephely érintése nélkül végezhette. A határozati tényállás szerint a felperes tevékenysége érintette a  hulladékátrakó állomást, melyek üzemeltetésére nem a felperes rendelkezett engedéllyel. A felperes ezért alappal nem hivatkozhatott az átrakó üzemeltetésével kapcsolatos bejelentési kötelezettség elmulasztására, különös figyelemmel arra, hogy tevékenységének jogszerű folytatásához a Ht. szerinti nyilvántartásba vétel nem elegendő. Ezért esetében a Hbr. 2.§ (5) bekezdése szerinti bírságösszeg kiszabására nem kerülhetett sor, az fogalmilag is kizárt volt. 
A harmadlagos kereseti kérelem kapcsán is alaposnak értékelte az elsőfokú bíróság az alperesi határozatokat, rámutatva, hogy a felperes az új eljárásban a bírságot megállapító határozat kiadásáig a jogellenes állapotot megszüntette, ezért az általa elkövetett jogsértés esetén az alapbírság legalacsonyabb összege a Hbr. 1.§ (3) bekezdés d) pontjában meghatározott alapbírság összegének 25%-a, melynek további mérséklésére a jogszabály lehetőséget nem ad. Az alperes az alapbírság összegének meghatározása során mérlegelési és méltányossági jogkörében a Hbr. 1.§ (5) bekezdésében biztosított legalacsonyabb összegben állapította azt meg. 
Kifejtette az elsőfokú bíróság, hogy az alapperben előírásra került a Hbr. 1.§ (2) bekezdésében foglalt szempontok kötelező mérlegelése, amelynek a hatóságok az új eljárásban eleget tettek, azt a határozat rögzítette, azaz hogy a hulladékkezelési tevékenység engedély nélküli végzése milyen formában gyakorol kedvezőtlen hatást a térség hulladékgazdálkodási helyzetére, hangsúlyozva, hogy az engedély nélkül végzett tevékenység nem tekinthető csekély súlyú jogsértésnek. A bíróság minden tekintetben osztotta az alperes álláspontját, mely szerint az a körülmény, hogy a felperes egy másik tevékenységre vonatkozó engedélyben szereplő előírásokat betartott, saját engedély nélkül végzett tevékenységét nem tette jogszerűvé. 
A felperes negyedik kereseti kérelme kapcsán az elsőfokú bíróság leszögezte, hogy az alperes a Hbr. 4.§ (1) bekezdését nem sértette meg, mert az nem a bírság kiszabása körében irányadó rendelkezéseket, hanem a már kiszabott bírság kérelemre történő mérséklésére vonatkozó szabályokat tartalmazza. Ismételten hangsúlyozta, hogy az alperes a bírságot már eleve a Hbr. 1.§ (5) bekezdésében foglaltak alapján állapította meg, ezért az még kérelemre sem lenne tovább mérsékelhető a Hbr. 4.§ (1) bekezdése szerint. A felperes az eljárás során ilyen kérelmet elő sem terjesztett, a hatóság a Hbr. 4.§ (1) bekezdésében foglalt rendelkezést hivatalból nem alkalmazhatta, ezért a felperesnek e jogszabálysértésre alapított kereseti kérelme sem tekinthető alaposnak. 

A jogerős ítélet ellen a felperes nyújtott be  felülvizsgálati kérelmet, amelyben annak hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság új eljárásra és új határozat hozatalára utasítását kérte. Továbbra is fenntartotta a keresetében kifejtett érveit, álláspontja szerint a hulladék átcsomagolása nem minősül kezelésnek, így a bírság kiszabása nem jogszerű. A Hbr. nem írja elő feltételként a 2.§ (5) bekezdés szerinti szankció alkalmazása esetén, hogy a kezelési engedély meglétéhez kötődik. Álláspontja szerint mindennemű engedéllyel rendelkezett, csupán a telephely üzemeltetését nem jelentette be, mivel ez egy adminisztratív és és technikai lépés, alkalmazni kellett volna a Hbr. 2.§ (5) bekezdésében foglaltakat, azaz 200.000 ,- forintos bírságot lehetett volna kiszabni. Az elsőfokú bíróság e jogszabályhely elvetésével követett el jogsértést. A felperesnek országos engedélye volt, nem kellett volna új engedélyt kérni a mezőhegyesi telep vonatkozásában, csupán bejelenteni annak üzemeltetését, az Kft.-vel kötött szerződés alapján, melyre tekintettel az engedély kiegészítésre illetve módosításra került volna, hiszen annak minden feltétele megvolt. Így a bejelentés hiányát adatszolgáltatási mulasztásnak minősítette, és tévesnek tartotta az ezzel ellentétes ítéleti álláspontot. 
Utalva a Kúria ítéletében foglaltakra, hangsúlyozta, hogy a bírság összegének újbóli megállapítását és mérlegelését kellett volna a közigazgatási szervnek elvégeznie, úgy a határozatok, mint a jogerős ítélet is jogszabálysértő annak kimondásával, hogy kötelező alkalmazni jelen esetben a 18.000,- forint/tonna bírságot, és annak legkisebb mértéke ezen összeg 25%-a. Hivatkozott e tárgyban született szakmai cikkre is. Álláspontja szerint a jogellenes állapot megszüntetését figyelembe kellett volna venni, a bírság meghatározásakor, és így a 25 %-os mértéknél kisebb összegben kellett volna a bírságot kiszabni, vagy mellőzni. 
Az alperes felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályban tartására irányult. 

A felülvizsgálati kérelem nem alapos. 

A Kúria álláspontja szerint az elsőfokú bíróság megfelelő alapossággal feltárta és rögzítette ítéletének indokolásában az ügyben irányadó tényállást, és abból az ide vonatkozó jogszabályi rendelkezések alkalmazásával helytálló jogi következtetést vont le, azzal a Kúria is egyetértett. 
Kiemeli a Kúria, hogy a a felülvizsgálati eljárás során a Pp. 270.§ bekezdése és 272.§ (2) bekezdése értelmében kizárólag a jogerős ítélet jogszerűsége vizsgálható, a Pp. 275.§ (2) bekezdésének megfelelően a felülvizsgálati kérelemmel érintett körben. 
A perben rendelkezésre állt iratanyag alapján a Kúria egyértelműen megállapíthatónak találta, hogy a közigazgatási hatóságok és az elsőfokú bíróság is a korábbi bírósági ítéletben és a Kúria felülvizsgálati ítéletében foglaltak betartásával jártak el, megfelelő, a döntéshozatalhoz szükséges mélységben tisztázták a tényállást, és figyelemmel voltak a 2013. január 1. napjától bekövetkezett jogszabály módosulásra is. Hangsúlyozza a Kúria, hogy az alapeljárás során a felperesi tevékenység minősítését illetően egyértelmű állásfoglalás született, mely szerint a felperes esetében a bírságolás jogalapja fennállt. A közigazgatási hatóságok és az elsőfokú bíróság is a megismételt eljárás időpontjára tekintettel már a 2013. január  1-jén hatályban lépett Ht. rendelkezéseit alkalmazta, a Ht. 90.§ (1) bekezdésének rendelkezéséből következően. Az új törvényi előírásoknak megfelelően újra minősítették a felperesi tevékenységet és a jogerős ítélet indokolásában az elsőfokú bíróság helyesen vezette le azt, hogy az új törvényi szabályozás szerint is - Ht. 86.§ (1) bekezdés a) és b) pont  - a felperes tevékenysége hatósági engedélyhez kötött, hulladékgazdálkodási tevékenység engedély nélküli végzésének minősült. Ahogy azt az elsőfokú bíróság is helyesen megállapította, ez abban valósult meg, hogy a felperes tevékenysége éritette a mezőhegyesi hulladékátrakó állomást, amelynek üzemeltetésére nem a felperes rendelkezett engedéllyel. A felperes az egész ország területére szóló hulladék begyűjtésére és szállítására vonatkozó engedélye birtokában jogszerűen csak telephely érintése nélkül végezhetett volna ilyen tevékenységet. A rendelkezésre állt adatok szerint a felperes engedélytől eltérően végezte hulladékgazdálkodási tevékenységét, ezért  hulladékgazdálkodási bírság megfizetésére volt köteles. 

A bírság összegszerűségének tekintetében is egyetértett a Kúria a jogerős ítélet indokolásában foglaltakkal. A felperesi kereset 2., 3. és 4. pontja sem volt megalapozottnak tekinthető. A felperes szankcionálására  a fentiek miatt került sor, nem pedig adatszolgáltatási illetve bejelentési kötelezettség elmulasztása okán, ezért a Hbr. 2.§ (5) bekezdése esetében nem volt alkalmazható. Helytállóan állapították meg a közigazgatási hatóságok az alapbírság összegét a Hbr. 1.§ (3) bekezdés d) pontja alapul vételével, és mérsékelték azt az 5.§ szerinti 25%-ra, a jogellenes állapot időközben történt megszüntetésére tekintettel. Megalapozottnak értékelte a  Kúria az elsőfokú bíróság jogi álláspontját arra vonatkozóan is, hogy ezen bírságösszeg további mérséklésére a Hbr. 4.§ (1) bekezdése - mint eljárási szabály - sem adott jogszabályi lehetőséget, az ugyanis teljesen más esetkört szabályoz, amely  a felperes esetében nem állt fenn. 

Minderre tekintettel a Kúria megállapította, hogy a jogerős ítélet a felülvizsgálat kérelemben megjelölt jogszabályokat nem sértette meg, ezért azt a Pp. 275.§ (3) bekezdés alapján hatályában fenntartotta. 

A  felülvizsgálati eljárásban felmerült alperesi igazolt perköltség megfizetésére a Pp. 270.§ (1) bekezdése folytán alkalmazandó Pp. 78.§ (1) bekezdése szerint kötelezte a felperest 

A tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt felülvizsgálati eljárási illeték megfizetésére a felperes az 1990. évi XCIII. törvény 50.§ (1) bekezdése alapján köteles.

Budapest, 2014.  október 8.

Dr. Kárpáti Zoltán s.k. a tanács elnöke, Dr. Fekete Ildikó s.k. előadó bíró, Dr. Sugár Tamás s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:
tisztviselő