A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.VI.20.239/2014/6.szám

A Kúria a dr. Lambert Ügyvédi Iroda ügyintéző: dr. Mátyus Ferenc ügyvéd által képviselt felperesnek a dr. Borza Diána ügyvéd által képviselt alperes ellen kölcsöntartozás és járulékai iránt a Törvényszék előtt 7.P.20.700/2010. szám alatt megindított és másodfokon az Ítélőtábla 9.Pf.22.092/2012/4. számú ítéletével befejezett perében a jogerős ítélet ellen az alperes részéről előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő 

í t é l e t e t :

A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.

Kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 250.000 (kettőszáz-ötvenezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget. 

A le nem rótt 1.000.000 forint felülvizsgálati eljárási illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s :

Az alperes ügyvédi tevékenysége folytatás közben ismerkedett meg R. R.-rel, akivel 2003-tól baráti, üzleti viszonyba is került. Az alperes R. R. részére ingyen jogi tevékenységet végzett, R. R. pedig kérésére baráti kölcsönökkel kisegítette. A bizalmi viszonyra tekintettel a felek között az ügyletek dokumentálása nem történt meg. 

R. R. több alkalommal nagyobb összegű kölcsönöket nyújtott az alperes részére, ezek közül 2.600.000 forintot különböző időpontokban átutalással teljesített, 200.000 forint átvételét pedig az alperes elismerte. 2008. évben R. R. több alkalommal kérte az átadott és vissza nem fizetett kölcsön részére való megtérítését, az alperes erre ígéretet tett, illetve újabb kölcsönök felvételéből próbálta R. R. követelését kifizetni. Végül a kölcsön visszafizetésére nem került sor. Az alperes a családja előtt, különösen az édesapja előtt mindenképp titkolni akarta ezeket az ügyleteket, bizonytalan magánéleti helyzete miatt egészségügyi, pszichés állapota megrendült, gyógyszerfüggővé vált. Amikor R. R. figyelmeztette, hogy a nagy összegű tartozásról tájékoztatni fogja az alperes édesapját, az alperes 2008. október 13-án tartozáselismerő nyilatkozatot készített, amelyet saját kezűleg írt és aláírt és azt faxon megküldte R. R.-nak. A tartozáselismerő nyilatkozatban szerepel, hogy 10.000.000 forinttal tartozik R. R.-nak. A tartozás jogcímét a tartozás elismerő nyilatkozatban nem jelölte meg.

R. R. 2009. november 11. napján az élettársára, a jelen per felperesére engedményezte az alperessel szemben fennálló 10.000.000 forint összegű követelését. 

A felperes keresetében 10.000.000 forint tőke, ezen összeg után 2009. november 11. napjától járó, az 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban Ptk.) 301. § (1) bekezdése alapján számított késedelmi kamata, valamint a perköltség megfizetésére kérte kötelezni az alperest. Előadta, hogy a Ptk. 523. §-a szerint több alkalommal kölcsönt nyújtott rövid határidőre az alperesnek baráti alapon, amelynek visszafizetésére nem került sor. Az alperes teljes bizonyítóerejű magánokiratban a Ptk. 242. § (1) bekezdése alapján tartozáselismerő nyilatkozatot tett, így a bizonyítási teher az alperesre hárul a tekintetben, hogy a felperes követelése már nem áll fenn.

Az alperes a felperes keresetének elutasítását kérte, azzal védekezett, hogy pszichikai állapota miatt, illetve a felperes élettársától való félelme miatt a tartozáselismerő nyilatkozat elkészítésekor nem volt cselekvőképes. A felperes élettársa ugyanis rendszeresen zaklatta telefonon, illetve személyesen kérve, hogy a fizetési kötelezettségének tegyen eleget. Előadta, hogy összesen 2.800.000 forintot kapott a felperes élettársától több részletben kölcsön jogcímén, ezt az összeget két részletben vissza is fizette a részére, a legutolsó teljesítés 1.800.000 forint összegben 2008. decemberében történt meg. A 10.000.000 forintos követelés többi része nem kölcsön jogcímén keletkezett, hanem a felperes az ügyvédi tevékenysége miatt őt ért károkat kívánja ezen az úton rajta behajtani. A tartozás tehát nem áll fenn, mert annak összege kevesebb volt és az visszafizetésre került, a tartozáselismerő nyilatkozat pedig érvénytelen. 

Az elsőfokú bíróság a felperes keresetének részben helyt adott. Ítéletének indokolásában kifejtette, hogy a perbeli tartozáselismerő nyilatkozat megfelel a Ptk. 242. § (1) és (2) bekezdésében foglaltaknak, illetve a Ptk. 196. § (1) bekezdése a) pontjának. Az alperes nem tudta azt bizonyítani, hogy kényszer vagy fenyegetés hatása alatt készítette el a tartozáselismerő nyilatkozatot, illetve cselekvőképtelen állapotban írta volna meg az okiratot. A lejárt tartozás visszafizetésére való felszólítás nem tekinthető pszichikai kényszernek vagy fenyegetésnek. Az alperes gyógyszerfüggő állapota nem eredményezte az okirat elkészítésekor a teljes cselekvőképtelenségét, ezt a szakértői bizonyítás megállapította. Egyébként is a gyógyszerfüggőség az alperes érdekkörébe tartozó élethelyzet. 

Ugyanakkor az elsőfokú bíróság arra a következtetésre jutott, hogy miután a tartozás elismerő nyilatkozatban a tartozás jogcímét az alperes nem jelölte meg, a bizonyítási teher megfordul és a felperesnek kell bizonyítania a vitatott összegű kölcsön átadását. A felperes a teljes követelésre a kölcsöntartozás jogcímet jelölte meg. Az nem vitás, hogy az alperes számlájára a felperes élettársa 2.600.000 forintot átutalt, továbbá 200.000 forint készpénz átvételét az alperes elismerte. Ezen túlmenően azonban a felperes semmilyen bizonyítékot nem tudott szolgáltatni arra, hogy még milyen további összegeket adott át az alperes részére. Az nem vitás, hogy az alperes mintegy 5.000.000 forint kölcsönt kívánt harmadik személytől felvenni, amelynek egy részét a felperes élettársával szemben fennálló tartozása megfizetésére akarta fordítani, ez azonban arra mutat, hogy a kölcsöntartozás összege 5.000.000 forintnál kevesebb összeg volt. 

Az elsőfokú ítélet ellen a felperes és az alperes nyújtott be fellebbezést. A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatta az alperes marasztalásának összegét 10.000.000 forint tőkére felemelte és az alperest kötelezte az első- és másodfokú perköltség viselésére azzal, hogy a le nem rótt fellebbezési illetéket az állam viseli. 

A másodfokú bíróság a felperes fellebbezését alaposnak találta. Megállapította, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján az alperes a 2008. október 13-án kelt írásbeli nyilatkozatával elismerte, hogy a felperes élettársa irányába 10.000.000 forint tartozása áll fenn. A felek álláspontja abban különbözött, hogy az az okirat a Ptk. 242. §-ában foglalt tartozáselismerésnek minősül-e. Az alperes ezt arra tekintettel tagadta, hogy maga a nyilatkozat nem tartalmazta a tartozás jogcímét. A másodfokú bíróság ezzel kapcsolatban leszögezte, hogy az alperes teljes bizonyítóerejű magánokiratban ismerte el, hogy pénztartozása áll fenn, annak mennyi az összege, és ki a tartozás jogosultja. Kétségtelen, hogy a Ptk. 242. § (1) bekezdése szerint a tartozáselismerés a tartozás jogcímét nem változtatja meg, az okiratban azonban a tartozás jogcímét nem kell feltüntetni. A peradatokból az volt megállapítható, hogy a tartozás kölcsön jogcímén áll fenn. Miután a tartozáselismerő nyilatkozat érvénytelensége nem volt megállapítható és az alperesre hárult a bizonyítás kötelezettsége a Ptk. 242. §-ában foglaltak szerint, de az alperes nem tudta bizonyítani, hogy a tartozása nem áll fenn, az alperes a Ptk. 523. § (1) bekezdése alapján a követelés visszafizetésére köteles. 

Az alperes felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a jogerős ítélettel szemben. Elsődlegesen a jogerős ítéletnek az elsőfokú ítéletre kiterjedő hatállyal történő hatályon kívül helyezését kérte azzal, hogy a Kúria az elsőfokú bíróságot utasítsa a per új tárgyalására és új határozat hozatalára. Másodlagosan a másodfokú bíróság új eljárásra való utasítását kérte, harmadlagosan pedig azt, hogy a Kúria az ítéletek hatályon kívül helyezése mellett a felperes keresetét teljes egészében utasítsa el. Végül negyedlegesen a másodfokú ítélet hatályon kívül helyezése mellett az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyását kérte. 

Az alperes álláspontja szerint az elsőfokú bíróság a bizonyítás értékelése körében az ügy érdemére is kiható jogszabálysértéseket követett el, ezeket a másodfokú bíróság nem értékelte. A Fővárosi Ítélőtábla emellett tévesen értelmezte a Ptk. 242. §-át, illetve iratellenes megállapításokat tett, továbbá bizonyítékokat tévesen és logikátlanul értékelt, ezzel megszegte a Pp. 206. §-át. Az EBH2000.309. döntés értelmében a tartozáselismerés következményei csak akkor alkalmazhatók, ha a tartozás elismerése kifejezetten és félreérthetetlenül történik meg. A tartozáselismerő nyilatkozat jogcímet nem tartalmazott, ezért a felperesnek kellett volna azt bizonyítania, hogy az összeg kölcsönből származik. Az alperes több alkalommal is kifejtette, hogy a követelés egy része nem kölcsön volt, hanem a felperes más jellegű követeléseit és annak kamatait érvényesített, ezzel szemben a másodfokú ítélet azt tartalmazza, hogy a felek a kölcsön jogcímén kívül más jogcímet nem említettek meg, ez iratellenes megállapítás. A másodfokú bíróság felülmérlegelte az elsőfokú eljárás anyagát, erre nem lett volna jogi lehetősége. Ugyanakkor nem vette figyelembe, hogy a felperes következetlenül nyilatkozott a kölcsönnyújtás időszakáról, a keresetlevélben 2005. július és 2007. június közötti kölcsönökről írt, míg a 2010. május 10-i előkészítő iratában azt adta elő, hogy a kölcsönnyújtás időszaka  a 2003. és 2008. közötti időszak volt. R. R.-t a bíróság tanúként hallgatta meg, aki nyilvánvalóan nem elfogulatlan személy. Az élettársával elszámolási viszonyban van, ezzel a perrel kívánja a felperes anyagi igényeit kielégíteni. A tanúnak nem is állt rendelkezésére 10.000.000 forint, a peradatokból megállapítható, hogy a jelzett időszakban ő maga is kölcsönöket vett fel. A bíróság figyelmen kívül hagyta az alperes édesapjának, dr. B. J.-nak a tanúvallomását, aki állította, hogy R. R. nem volt hajlandó az alperestől átvett összeget írásbeli elismerésére, illetve olyan nyilatkozattételre, hogy nincs követelése az alperessel szemben.

Az alperes szerint bíróságok nem megfelelően tettek eleget tájékoztatási kötelezettségüknek sem. Az alperes azért nem ajánlott további bizonyítást a tartozáselismerés vonatkozásában, mert az elsőfokú bíróság úgy foglalt állást, hogy a bizonyítási kötelezettség a felperest terheli. Ezt követően a másodfokú bíróság más álláspontra jutott, azzal kapcsolatban azonban a tájékoztatási kötelezettségének nem tett eleget. 

A felperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte. 

A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott. 

Az alperes a felülvizsgálati kérelmében elsősorban arra hivatkozott, hogy a másodfokú bíróság tévesen értékelte a tartozáselismerő nyilatkozatot és jogszerűtlenül állapította meg, hogy ezzel kapcsolatban a bizonyítási teher az alperesre hárult. A Kúria ebben a körben rámutat arra, hogy az alperes 2008. október 13-én teljes bizonyítóerejű magánokiratot állított ki, amely a Pp. 196. § (1) bekezdésének a) pontja szerint készült. A Pp. 196. § (1) bekezdése értelmében ilyen esetben a magánokirat az ellenkező bizonyításig teljes bizonyítékul szolgál arra, hogy a kiállítója az abban foglalt nyilatkozatot megtette, illetve elfogadta vagy magára kötelezőnek ismerte el. Az okiratban foglaltakkal szembeni bizonyítási kötelezettség tehát a Pp. szabályai szerint is az alperesre hárult, nemcsak a Ptk. 242. § (1) bekezdése alapján. A Kúria álláspontja szerint érdektelen, hogy a tartozáselismerő nyilatkozat a követelés jogcímét nem határozta meg, a rendelkezés csak annyit tartalmaz, hogy a követelés jogcíme a tartozáselismerésre tekintettel nem változik meg. A követelés jogcíme a perben tisztázódott. Kizárólag az alperes adta azt elő a perben, hogy a követelés jogcíme csak részben volt kölcsön, ezt a peradatok nem támasztották alá. A Kúria szerint nyomatékosan értékelni kell a felperes által becsatolt sms-eket, amelyek az alperes és a felperesi jogelőd közötti üzenetváltásokat tartalmazzák. Ezek teljes mértékben alátámasztják a felperes előadását és megcáfolják az alperes védekezését.  Az alperes azt állította, hogy 2008 őszén a felperes már zaklatta a követelés megfizetése érdekében, az sms-k baráti hangneme a zaklatást nem támasztja alá. Abban az esetben, ha az alperes a fizetési felszólításokat zaklatásnak értékelte és úgy érezte, hogy ennek leállítására írásban kell tartozáselismerő nyilatkozatot tennie, mindenképpen elvárható lett volna az ügyvéd végzettségű alperestől, hogy az általa állítólag 2008 decemberében átadott 1.800.000 forintról elismervényt kérjen. A felperes helyesen hivatkozott arra is, hogy az alperes állítása szerint a teljes követelést megfizette a felperesi jogelődnek, ennek ellenére a 2009. januári sms-ben is a fizetési kötelezettségének rövid határidőn belüli teljesítésére vállalkozott, illetve 2008 őszén az 1 800 000 forintnál lényegesen nagyobb összegű kölcsönt próbált felvenni a tartozás rendezése érdekében. H. J.  érdektelen tanúnak tudomása volt arról, hogy az alperes mintegy 10.000.000 forinttal tartozik a felperesnek. Az alperes elmondta  a tanúnak, hogy a tőle kért 5.000.000 forint kölcsönből a felperesi jogelődnek kíván törleszteni. Az alperes állításával szemben a peradatok  bizonyították, hogy a kölcsönnyújtás időszakában a felperes jogelődje jómódú személynek számított, akinek többek között az alperessel közös ügyleteiből jelentős jövedelme volt, ez lehetővé tette számára a részletekben történő kölcsönadást.

Az alperes a bizonyítás körében az eljáró bíróságok Pp. 206. §-a alapján végzett mérlegelését támadta. A Kúria a felülvizsgálati ügyekben követett töretlen gyakorlata szerint a felülvizsgálati eljárás keretében a bíróság mérlegelési körébe tartozó kérdés általában nem vizsgálható és nincs lehetőség a bizonyítás adatainak újabb egybevetésére és értékelésére sem. Felülmérlegelésre csak igen kivételesen akkor kerülhet sor, ha a tényállás feltáratlan, maradt, iratellenes vagy okszerűtlen, illetve logikai ellentmondást tartalmaz. A másodfokú bíróság mérlegelése  a kifejtettek alapján okszerű volt, annak felülmérlegelésére nincs jogi lehetőség.

Végül a Kúria a felülvizsgálati kérelemben foglaltakkal kapcsolatban rámutat arra is, hogy az alperes alaptalanul hivatkozik arra miszerint a  másodfokú bíróság nem tett eleget a tájékoztatási kötelezettségének. Az alperes a saját személyében is ügyvéd, az eljárásban jogi képviselővel járt el. Az általa idézett 1/2005. PK vélemény hangsúlyozza, hogy a feleket a szükséges és indokolt terjedelemben kell tájékoztatni a Pp. 3. § (3) bekezdésében foglalt rendelkezés alapján. Az egyszerű tényállású és megítélésű ügyben az alperes tájékoztatása  megfelelően teljesült, az alperes tisztában volt azzal, hogy azt kell bizonyítania: nem tartozik a felperesnek. 

A kifejtettek alapján a jogerős ítélet nem jogszabálysértő, ezért azt a Kúria a Pp. 274. § (1) bekezdése szerint tárgyaláson kívül eljárva a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta. 

Az alperes felülvizsgálati kérelme nem vezetett eredményre, azért a Pp. 270. § (1) bekezdése szerint alkalmazandó Pp. 78. § (1) bekezdése alapján köteles megfizetni a felperesnek a felülvizsgálati eljárással felmerült perköltségét. Ennek összegét a Kúria a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3. § (2) és (5) bekezdése alapján a (6) bekezdése szerint az ügyvédi munkával arányban állóan határozta meg azzal, hogy az az általános forgalmi adót is tartalmazza.

Az alperes a részleges költségmentesség körében illetékmentességet kapott, erre tekintettel a le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 74. § (3) bekezdése, valamint a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdése és 14. §-a alapján az állam viseli. 

Budapest, 2014. július 8.

Dr. Kollár Márta s.k. a tanács elnöke, Tamáné dr. Nagy Erzsébet s.k. előadó bíró, Dr. Puskás Péter s.k. bíró

                                   A kiadmány hiteléül:
Szné                                   tisztviselő