F. Ítélőtábla
17.Pf.21.153/2014/3.

A F. Ítélőtábla dr. Duda Attila ügyvéd (fél címe) által képviselt felperes neve (felperes címe.) felperesnek, dr. László György ügyvéd (fél címe 2) által képviselt alperes neve (alperes címe.) alperes ellen kártérítés iránt indított perében a F. Törvényszék 2014. április 25. napján meghozott 33.P.26.229/2008/92. számú ítélete ellen a felperes részéről 93. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán meghozta a következő

ítéletet:

A F. Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének nem fellebbezett részét nem érinti, fellebbezett rendelkezéseit részben megváltoztatja és az alperest lejárt késedelmi kamat címén további 176.281 (Százhetvenhatezer-kétszáznyolcvanegy) forint megfizetésére kötelezi.

Az alperes a F. Törvényszék Gazdasági Hivatalának felhívására az elsőfokú ítéletben megállapított 149.922 (Száznegyvenkilencezer-kilencszázhuszonkettő) forintot helyesen szakértői költség címén köteles megfizetni.

Az elsőfokú ítélet egyéb rendelkezéseit helybenhagyja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 127.000 (Százhuszonhétezer) forint másodfokú perköltséget.

A felperest 745.680 (Hétszáznegyvenötezer-hatszáznyolcvan) forint, az alperest 15.220 (Tizenötezer-kétszázhúsz) forint fellebbezési illeték megfizetésére kötelezi az állam javára a Nemzeti Adó- és Vámhivatal külön felhívásra.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I n d o k o l á s

A felperes 2006. október 25-én utasa volt annak a Suzuki Swift típusú személygépkocsinak, amelynek vezetője egy autóbusz megelőzésének szándékával áttért a menetirány szerinti bal oldali forgalmi sávba és frontálisan ütközött a vele szemben szabályosan közlekedő Peugeot 206 típusú személygépkocsival. A biztonsági öv bekapcsolása nélkül utazó felperes 8 napon túl gyógyuló, súlyos sérüléseket szenvedett; bal csípőízületi, csípőficammal szövődött vápatörést, bal oldali III-IV. bordatörést, légmellkast, jobb szeméremcsont alsó- és felső szár törést, jobb oldali darabos combcsonttörést, agyrázkódást szenvedett. Sérülései következtében vérszegénnyé vált, több műtétre szorult.
A felperes az alperessel, mint a kárt okozó gépjármű felelősségbiztosítójával szemben előterjesztett keresetében a baleset idején hatályos 190/2004. Kormányrendeletben foglaltak, valamint a Ptk. 345. § (1) bekezdése alapján kérte, hogy a bíróság kötelezze az alperest kártérítés címén
- 168.500 forint és annak 2007. február 1. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére gondozási díj,
- 42.000 forint és annak 2006. december 15. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére élelemfeljavítás,

- 93.000 forint és annak 2006. november 9. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére látogatási költség,
- 41.500 forint és annak 2006. november 24. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére kórházi ingóságok megtérítése,
- 150.000 forint és annak 2007. április 2. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére háztartási többletköltség,
- 306.000 forint és 2007. május 1-jétől számított késedelmi kamata, 1.314.000 forint és annak 2010. november 15. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére háztartási kisegítés címén, valamint ugyanezen a jogcímen a jövőre nézve 2014. január 1. napjától havi 18.000 forint összegű járadék,
- 125.851 forint és annak 2009. július 1. napjától számított késedelmi kamata, 126.726 forint, valamint annak 2010. július 1. napjától számított késedelmi kamata, 78.184 forint, valamint 2011. június 15. napjától számított késedelmi kamata, 198.139 forint és annak 2012. július 1. napjától számított késedelmi kamata, 164.430 forint és annak 2013. július 1. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére erőmegfeszítés címén továbbá 2013. november 1. napjától kezdődően ezen a jogcímen havi 16.849 forint összegű járadék,
- 6.500.000 forint és 2006. október 25. napjától számított késedelmi kamata megfizetésére nem vagyoni kártérítés címén, valamint az alperes által már teljesített összegre figyelemmel 1.000.000 forint után 2006. október 25. napjától 2008. március 10. napjáig lejárt 103.959 forint összegű késedelmi kamat, továbbá 500.000 forint után 2006. október 25. napjától 2008. szeptember 25-ig lejárt 72.322 forint összegű kamat,
- 103.500 forint és a jogosítvány megszerzésétől számított késedelmi kamata a jogosítvány költségeinek megtérítése,
- 85.000 forint és annak 2007. április 1-től számított késedelmi kamata, valamint 62.000 forint és annak 2007. szeptember 27. napjától számított késedelmi kamata kulturális többletköltség,
- 27.000 forint és annak 2007. június 4-től számított késedelmi kamata ágy és matracköltség,
- 450.000 forint és annak 2008. május 29-től számított késedelmi kamata gépkocsi költség,
- 2007. július 1-től havi 10.000 forint járadék közlekedési költség címén, a lejárt járadék tekintetében 2009. június 1-től, középarányos időponttól számított késedelmi kamata,
- 1.560.000 forint és annak 2009. június 1-től számított késedelmi kamata rehabilitációs költség címén, valamint ugyanezen a címen havi 20.000 forint járadék,
- 98.258 forint és annak 2008. augusztus 1-től járó kamata, 252.000 forint és annak 2012. november 1-től járó kamata gyógyszerköltség megtérítése címén, valamint ugyanezen a címen 2014. január 1-től havi 7.000 forint járadék megfizetésére.

Az alperes a kereset elutasítását kérte. Nem vitatta, hogy a kárt okozó gépjármű felelősségbiztosítójaként a kártérítési felelőssége fennáll. A biztonsági öv bekapcsolásának hiánya miatti 20%-os felperesi közrehatásra figyelemmel a 80-20%-os kármegosztás és a teljesítése alapján további fizetési kötelezettség nem terheli.

Az elsőfokú bíróság ítéletével kötelezte az alperest
101.000 forint (gondozás címén) és annak 2007. február 1. napjától a kifizetés napjáig járó a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző napon érvényes jegybanki alapkamat,
42.000 forint (élelemfeljavítás jogcímén) és ennek 2006. december 15. napjától járó törvényes mértékű kamata,
50.000 forint (látogatási költség jogcímén) és ennek 2006. november 9. napjától számított kamata,
41.500 forint (kórházi ingó címén) és ennek 2006. november 24. napjától járó kamata,
50.000 forint (háztartási többletköltség címén) és ennek 2007. április 2. napjától járó kamata,
240.000 forint (háztartási kisegítő költsége címén) és ennek 2007. május 1. napjától számított kamata,
770.000 forint (háztartási kisegítő jogcímén) és ennek 2010. november 15. napjától járó kamata,

2.000.000 forint (nem vagyoni kártérítés jogcímén),
40.000 forint (közlekedési többletköltség jogcímén) és ennek 2007. március 1. napjától járó kamata,
98.258 forint (gyógyszerköltség jogcímén) és ennek 2009. augusztus 1. napjától számított kamata,
76.000 forint (gyógyszerköltség jogcímén) és ennek 2012. szeptember 1. napjától járó kamata,
2014. május 1. napjától véghatáridő nélkül háztartási kisegítő jogcímén havi 10.000 forint, gyógyszerköltség jogcímén havi 2.000 forint járadék megfizetésére.
Meghaladóan a keresetet elutasította.
Az ítélet egyes rendelkezéseit előzetesen végrehajthatóvá nyilvánította.
A felperest az alperes részére 150.000 forint perköltség, az állam javára 544.332 forint illeték és a F. Törvényszék Gazdasági Hivatala külön felhívására 349.818 forint szakértői díjelőleg megfizetésére, alperest az adóhatóság felhívására 233.284 forint, a F. Törvényszék Gazdasági Hivatala felhívására 149.922 forint illeték megfizetésére kötelezte. 

Ítélete indokolása szerint az alperes kártérítő felelősségét a Ptk. 339. §-a, 355. § (1) és (4) bekezdése, valamint 345. § (1) és (2) bekezdése, továbbá 355. § (1) és (4) bekezdése, 359. § (1) bekezdése, és 360. § (1) bekezdése alapján vizsgálta.
Az elsőfokú eljárás során az nem volt vitás, hogy a felek kártérítési jogviszonyára irányadó, a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 190/2004. (VI.8.) Kormányrendelet ( a továbbiakban R.) alapján az alperes köteles a felpereseknek a káreseménnyel okozati összefüggésben bekövetkezett kárait megtéríteni. A közrehatás mértékét a Ptk. 340. § (1) bekezdése szerint vizsgálva az egyesített orvosi és műszaki szakértői vélemény alapján kimondta, hogy a baleseti sérülések kialakulása nincsen okozati összefüggésben a biztonsági öv használatának elmulasztásával, így a felperesi közrehatás megállapításának nincs helye.

Az elsőfokú bíróság ítélkezésének alapjául - egyebek közt -  elfogadta a perben kirendelt szakértő véleményét. A szakvélemény alátámasztotta, hogy felperes 4,5 hónap időtartamban gondozásra szorult, amit a tanúk vallomása is megerősített. A havi 45.000 forintos igényt a 2006. évi ár- és értékviszonyok, valamint a kialakult bírói gyakorlat alapján eltúlzottnak találta, azt havi 30.000 forintban látta megállapíthatónak általános kártérítésként. Az alperest a 34.000 forint teljesítésének beszámításával 101.000 forint és kamata megfizetésére kötelezte.
Látogatási költség címén a felperes szüleinél felmerült, de felperesre engedményezett követelésből a lefolytatott bizonyításra tekintettel, mérlegeléssel pontosabb adatok hiányában, általános kártérítésként 50.000 forintban, és ennek 2006. november 9. napjától számított kamatában találta megalapozottnak. A felperes bizonyította, hogy édesanyja rendszeresen látogatta, ápolta, élelemmel ellátta. Az elsőfokú bíróság értékelte a kórház és a felperes szüleinek lakhelye közötti 30 kilométeres távolságot és a 2006. évi benzin üzemanyag árakat.
Háztartási többletköltség címén mérlegeléssel 50.000 forintban tartotta alaposnak a felperes követelését. E körben döntését azzal indokolta, hogy az otthoni lábadozás időtartamának csak egy része esett a téli időszakra, mellyel összefüggésben megemelkedtek a fűtési, világítási költségek. A lábadozás további része már olyan időszakban történt, amikor ezen rezsi többletköltségek nem merülhetnek fel.
Háztartási kisegítő címén az elsőfokú bíróság az alperes részbeni elismerő nyilatkozata és az orvosszakértői vélemény alapján mérlegeléssel, a keresőképtelenség egyéves időszakára a járadék összegét havi 20.000 forintban, az alperes által teljesített 30.000 forint beszámításával 240.000 forint és kamataiban határozta meg. Az ezt követő időszakra havi 10.000 forint járadék indokolt. 2007. november 1-től 2014. április 30-ig a lejárt járadék mértéke 770.000 forint.
 
Az elsőfokú bíróság az erőmegfeszítés címén előterjesztett követelést illetően a Ptk. 356. § (1) és (3) bekezdésére, valamint a Legfelsőbb Bíróság PK 45. számú állásfoglalására hivatkozással kiemelte, hogy a munkavégzés során jelentkező fokozott erőkifejtés jövedelemveszteség hiányában a járadék megállapítására nem ad alapot. A bizonyítékok alapján nem állapítható meg, hogy a 

felperes jövedelme az igazságügyi orvosszakértő által megállapított mértékű, rendkívüli munkateljesítmény figyelmen kívül hagyása mellett alacsonyabb lenne, mint a balesetet megelőző átlagkereset.
A nem vagyoni kártérítés címén előterjesztett követelés tekintetében a balesetkor hatályos Alkotmány 70/A. §-a, a Ptk. 75. § (1) bekezdése és 76. §-a alapján, a Ptk. 84. § (1) bekezdés e) pontjára is figyelemmel megalapozott a felperes nem vagyoni kártérítési igényének jogalapja. A szakértői vélemény és a felperes állítása egybevetésével megállapította, hogy felperes társadalmi helyzete megváltozott, életlehetőségei beszűkültek, mozgásszervi betegsége pszichés hátrányokkal is járt, a baleset következményeit a mai napig nem tudja feldolgozni. A balesettel rész oki összefüggésben, és a felperes személyiségben rejlő vonások miatt a hátrányok feldolgozása számára nehézségekbe ütközik. Örömforrásait, alkalmazkodási képességét, érdeklődését, kudarctűrő képességét a baleset csökkentette, megnehezítette a mindennapi rutin tevékenységeit, párkapcsolata felbomlott, azóta sem tudott párkapcsolatot létesíteni. Korábbi életvitelével szakítania kellett. Mindezeket mérlegelve az ítélet hozatalkori ár-, és értékviszonyok alapján határozta meg a nem vagyoni kártérítés összegét, mellőzve a késedelmi kamatra kötelezést.

A jogosítvány megszerzése címén érvényesített követelés azért alaptalan, mert nincs közvetlen oksági kapcsolat a bekövetkezett baleset és a jogosítvány megszerzése között.
A kulturális többletköltség címén előterjesztett követelés elutasítását az elsőfokú bíróság azzal indokolta, hogy már a balesetkori életviszonyok között is a számítógép, a laptop, az i-pad, és az okos telefon általánosan előforduló használati tárgyak a háztartásban, az internet elérésének lehetősége pedig pótolja a megvásárolható újságokat, könyveket, CD-ket, DVD-ket, ezért azok beszerzési költségei nem háríthatók át az alperesre.
A felperes terhére értékelte a baleset és az ágy-, illetve és matracköltség közötti oksági összefüggés hiányát.
A felperes nem bizonyította a gépjármű vásárlás és a baleset közötti okozati összefüggés fennállását sem.
A közlekedési költségre vonatkozó járadékigényről a szakvélemény és az alperes elismerése alapján határozott, 8 hónapra havi 5.000 forint alapul vételével e címen 40.000 forint megfizetésére kötelezte az alperest. Meghaladóan a felperes nem bizonyította, hogy rendszeresen hosszabb távon tömegközlekedés igénybe vételével közlekedne.
A rehabilitációs költség címén előterjesztett lejárt és a jövőre nézve igényelt követelés elutasításának az volt az indoka, hogy a felperes az ezzel kapcsolatos költségét, a szolgáltatások igénybe vételét nem bizonyította.

A gyógyszerköltség címén előterjesztett igény tekintetében az elsőfokú ítélet megállapította, hogy a Béver lista igazolja; felperesnek 2006. november és 2011. március között ténylegesen 98.258 forint gyógyszerköltsége merült fel. E készítmények szedése oksági kapcsolatban áll az elszenvedett balesettel, ezért az igazolt költség és középarányos időponttól a kamatok megfizetésére kötelezte az alperest. Bizonyított, hogy a felperes rendszeresen gyógyszerek szedésére kényszerül, a csatolt listában szereplő gyógyszer mennyiség és érték alapul vételével mérlegeléssel, általános kártérítésként havi 2.000 forint járadék megfizetésre kötelezte az alperest. A lejárt járadék összege 2011 márciusától 2014 májusáig 38 hónapra 76.000 forint és ennek középarányos időponttól számított késedelmi kamata, és a jövőre nézve havi 2.000 forint járadék illeti meg a felperest.

Az ítélet ellen a felperes terjesztett elő fellebbezést, melyben az elsőfokú ítélet részbeni  megváltoztatásával az alperes kereset szerinti marasztalását kérte.
A másodfokú tárgyaláson fellebbezési kérelmét a gépkocsi beszerzésével kapcsolatos 450.000 forint költség és ennek 2008. május 29-től számított késedelmi kamatával leszállította.
Fellebbezésében alapvetően azt kifogásolta, hogy az elsőfokú bíróság a nem vagyoni kár összegét irreálisan alacsony és a következetes bírói gyakorlattól eltérő összegben határozta meg. 

Hangsúlyozta, hogy a baleset időpontjában 27 éves volt, súlyos fizikai és pszichés egészségkárosodást szenvedett. A napi viszonyok alapján megállapított kártérítés alacsony, amennyiben pedig a korabeli ár és értékviszonyokat veszi alapul a bíróság, akkor ennek kamatkonzekvenciáit is le kellett volna vonnia.
Hivatkozott a kialakult biztosítói és bírói gyakorlatra, miszerint, ha a károsult a balesetet követően, a baleset előttihez hasonló munkakörben dolgozik, a megállapított erőmegfeszítés mértékét részére járadékként megállapítják. Szűkített értelmezésnek minősül, hogy erőmegfeszítés címén a járadék csak akkor érvényesíthető, ha károsult jövedelme csökken. Az erőmegfeszítésnek meg kell jelennie a nem vagyoni kár összegszerűségében is.
A gondozási díjra, a látogatási költségre, a háztartási többletköltségre, a háztartási kisegítő költségre és a kulturális többletköltségre vonatkozó döntés indokolatlan mérlegelésen alapul. A vezetői engedély megszerzése pedig orvosi javaslatra történt.
Kifogásolta, hogy az elsőfokú bíróság az ügyvédi munkadíj és az illeték viseléséről a Pp. 81. § (1) bekezdése és nem a 81. § (2) bekezdése alapján döntött, holott követelése nem volt túlzott mértékű.

Az alperes fellebbezési ellenkérelme az elsőfokú ítélet helybenhagyására irányult.
Érvei szerint az elsőfokú bíróság a nem vagyoni kár tekintetében valamennyi mérlegelési szempontot értékelt. Figyelembe vette, hogy a felperes összegészségügyi károsodása 14%. Az erőmegfeszítés tekintetében az elsőfokú bíróság a F. Ítélőtábla által kialakított szempontrendszer szerint döntött annak figyelembe vételével, hogy az erőmegfeszítés nem önálló jogcím.
A perköltség megállapítása a pernyertesség, pervesztesség arányában, számszakilag helyes számításon alapul.

Az elsőfokú bíróság ítéletének a keresetnek részben helyt adó rendelkezései a Pp. 228. § (4) bekezdése alapján fellebbezés hiányában jogerőre emelkedtek, ezért az ítélőtábla kizárólag az elsőfokú ítélet elutasító rendelkezéseit bírálta felül. Megállapította, hogy a fellebbezés kisebb részben megalapozott.

Az alperes, mint a károkozó gépjármű felelősségbiztosítója a R. 2. § (2) bekezdésében foglalt összeghatárig a Ptk. 345. § (1) bekezdése értelmében köteles a közvetlen igényérvényesítésre feljogosított felperesnek  (R. 8. § (1) bekezdés) a közúti közlekedési balesettel okozati összefüggésbe keletkezett valamennyi vagyoni és nem vagyoni kárát megtéríteni (Ptk, 355. § (1) bekezdés). Az alperes védekezésére tekintettel a felperes kötelezettsége volt a Pp. 164. § (1) bekezdése értelmében azon tényállítás teljes körű bizonyítása, hogy a károkozó körülmény folytán őt a keresete szerinti összegben meghatározható mértékű kár érte. Mindehhez elsődlegesen azt kellett alátámasztania, hogy a balesettel okozati összefüggésben keletkezett sérülések olyan maradandóan kialakult egészségromlást eredményeztek, amely miatt annak gyógyítása és a felperes életvitelnek a korábbihoz közelítő fenntartása kifejezetten a káresemény miatt olyan többletköltséget igényel, amely az alperesnek a pert megelőző teljesítésével nem térült meg.

A költségek, kiadások felmerültét abból a szempontból kellett értékelni, hogy mennyiben van alapja az igényeknek, a kiadások a mértékre is kiterjedően szükségesek és indokoltak voltak- e.

A Ptk. 355. § (1) bekezdéséből egyértelműen következik, hogy az eredeti állapot helyreállítása helyébe lépő pénzbeli kártérítés célja a káresemény romboló hatásának leghatékonyabb reparációja, míg a (4) bekezdés pontosan rámutat az egyes kárfogalmak elhatárolásának szempontjaira. A vagyonban bekövetkezett értékcsökkenés a károsultnak a káresemény előtt meglévő vagyonát ért - matematikailag pontosan kimutatható - múltban lezajlott tényleges veszteség. A költség mindehhez képest az eredeti állapot helyreállítását - hátrány kiküszöbölését, csökkentését - célzó olyan indokolt kiadás, amelynek mértékét a károsult a káresemény előtti állapotára és körülményeire figyelemmel a káreseménnyel okozott hátrány jellege határozza meg.

A károkozó teljes kártérítési felelősségéből következik, hogy a megtérítendő költségek mértéke annak szükségességétől és nem a károsult tényleges vagyoncsökkenésétől függ, míg a károkozó kártérítési kötelezettségét nem érinti, hogy a károsult mindezt miként használja fel. A károsult állítási és bizonyítási kötelezettsége körében meg kell jelölnie és bizonyítékokkal alátámasztania a káresemény folytán megváltozott körülményt és ehhez képest a hátrányok kiküszöbölésének módját, valamint annak költségeit, ezt meghaladó elszámolási kötelezettsége azonban nem áll fenn. Mindebből következik, hogy a károkozónak sincs olyan jogosultsága, hogy a károsulttal szemben a kiadásokra fordítható összegek felhasználását ellenőrizze és a sérelmet szenvedett károsulttól sem várható el, hogy a káreseménytől kezdődően megnehezült élethelyzetét tovább súlyosítva annak valamennyi kiadással járó mozzanatát adminisztrálja. Köteles azonban bizonyítani a költségek indokoltságát, valamint annak mértékét, azonban a költségek felhasználásának mindennapi szükségessége és folyamatossága folytán sem várható el azok pontos, bizonylatokkal alátámasztott kimutatása.

Általános élettapasztalat alapján, köztudomású tény, hogy az orvosi dokumentációval alátámasztott baleseti sérülés gyógyítása, illetőleg az állapot rosszabbodásának megelőzése, az addig elvégzett háztartási munkák, egyéb kötelezettségek a korábbiakhoz képest olyan többletköltségekkel járnak, amelyek a káresemény hiányában fel sem merülhettek volna.
A szakvélemény legfeljebb támpontot szolgáltat a bizonyítékok értékelése során, míg a bíróság a Ptk. 359. § (1) bekezdésében foglalt felhatalmazás alapján kötelezheti a károkozót olyan általános vagyoni kár megfizetésére, amely meggyőződése szerint a károsult teljes anyagi kárpótlására alkalmas.
A bizonyítás eredményének mérlegelésére vonatkozó eljárásjogi rendelkezések szerint a bíróság a tényállást a felek előadásának és a bizonyítási eljárás során felmerült bizonyítékoknak egybevetése alapján állapítja meg; a bizonyítékokat a maguk összességében értékeli, és meggyőződése szerint bírálja el. A kártérítés vagy egyéb követelés összegét, ha a szekértői vélemény vagy más bizonyítékok alapján nem állapítható meg, a per összes körülményeinek mérlegelésével belátása szerint határozza meg (Pp. 206. § (1) és (3) bekezdése).

A gondozási díj iránti kárigényt illetően az orvosszakértői vélemény alapján nem fellebbezett megállapítás, hogy a felperes 4 és fél hónapon át szorult ápolásra. A Ptk. 359. § (1) bekezdése értelmében, ha a kár mértéke - akár csak részben pontosan nem számítható ki, a bíróság a károkozásért felelős személyt olyan összegű általános kártérítés megfizetésére kötelezheti, amely a károsult teljes anyagi kárpótlására alkalmas. A felperestől nem elvárható, hogy az ezzel rendszeresen járó költségeket számlákkal, bizonylatokkal igazolja, ezért a perben fennálltak az általános kártérítés alkalmazásának törvényi feltételei. Az elsőfokú bíróság az általános kártérítésként megállapított gondozás havonkénti költségét a 2006. évi ár-, és értékviszonyok, és ítélkezési gyakorlat alapján helyes mérlegelés eredményeként állapította meg.
A felperes tanúvallomásokkal bizonyította, hogy édesanyja rendszeresen bejárt hozzá ápolása, élelemmel ellátása érdekében. Az elsőfokú bíróság a felperes gyógykezelését végző kórház, és édesanyja lakóhelye közötti távolság, a 2006. évi benzin üzemanyag árak értékelésével okszerű mérlegeléssel határozta meg általános kárként 50.000 forintban a látogatás költségét. Annak további felemelése nem indokolt.
A háztartási többletköltség összegszerűsége a bizonyítékok okszerű, a Pp. 206. § (3) bekezdésén alapul, annak felülmérlegelése sértené a bizonyítás eredményének mérlegelésére vonatkozó, a fellebbezést elbíráló másodfokú bíróságot is kötő eljárásjogi rendelkezést.
Nincs indoka a szakértői vélemény, az alperes nyilatkozata, a 2006-2007. évi ár-, és értékviszonyok alapján mérlegeléssel megállapított háztartási kisegítői járadék felemelésének sem, figyelemmel arra is, hogy a felperes számára kisegítő jelenlegi egészségi állapotában csak a létrázást, tartós kényszertartást igénylő munkákhoz szükséges.

A felperes a fokozott erőkifejtésére, jövedelemveszteségre alapított járadék igénye ténybeli alapjaként kizárólag arra hivatkozott, hogy a balesetet megelőző munkakör ellátására részéről többleterő kifejtésével került és kerül sor. Az elsőfokú bíróság a Ptk. 356. §-ának megfelelő alkalmazásával állapította meg, hogy a rendkívüli erőkifejtés önmagában nem szolgáltat okot önálló járadékra, a felperes rendkívüli munkateljesítménye mellett sem állapítható meg a jövedelempótló járadék törvényi feltételének fennállása.

A rendkívüli munkateljesítményből származó jogkövetkezmények meghatározása során a jogalkotó abból az általános polgári jogi illetőleg kártérítési jogi alapelvből indul ki, hogy a kár elhárítása vagy csökkentése érdekében maga a károsult is úgy köteles eljárni, ahogy az adott helyzetben általában elvárható. A Ptk. 356. § (3) bekezdésének megalkotásával azonban kiemelte ebből a körből a károsult azon erőfeszítéseit, amelyek az általában elvárható kereteket túllépő, rendkívüli munkateljesítményként értékelhetők. Ezekhez olyan jogkövetkezményeket fűzött, amelyek megakadályozzák, hogy a belőlük származó előnyöket a kár okozója élvezhesse. A károkozó köteles olyan helyzetet teremteni, mintha a kár be sem következett volna (Ptk. 355. § (1)-(2) és (4) bekezdései). E kötelezettségének a jövőben biztosan bekövetkező, rendszeresen visszatérő, továbbá viszonylag hosszabb időre előre meghatározható mértékű károsodások tekintetében járadék formájában köteles eleget tenni (Ptk. 355. § (3) bekezdése). E kártérítési módnak egy speciális körét alkotják a munkaképesség csökkenése alapján igényelhető jövedelempótló járadékok (Ptk. 356.§ (1) bekezdése).

A Ptk. 356. § (1) bekezdés szerint, akinek munkaképessége baleset folytán csökkent csak akkor követelhet járadékot, ha a baleset utáni keresete (jövedelme) a baleset előtti keresetét neki fel nem róható okból nem éri el. A (2) bekezdés alapján a balesetből eredő munkaképtelenség vagy munkaképesség csökkenés esetében járadékként az elmaradt keresetnek (jövedelemnek) a társadalombiztosítási ellátásokkal csökkentett összegét kell megtéríteni. A (3) bekezdés kimondja, hogy a járadék megállapításánál a balesetért felelős személy javára nem vehető figyelembe az a kereset (jövedelem), amelyet a balesetet szenvedett személy a balesetből eredő jelentős testi fogyatékossága ellenére rendkívüli munkateljesítménnyel ér el.

A járadékra való jogosultságot a jogalkotó kettős feltételhez köti: kára ilyen formában való megtérítését az igényelheti, akinek egyrészt munkaképessége baleset folytán csökkent, másrészt emiatt a baleset utáni jövedelme nem éri el a baleset előtti keresetét. A törvényi szabályozás tehát a baleset előtti és utáni jövedelem közötti különbözethez kapcsolja a rendkívüli munkateljesítményből eredő jogkövetkezményt. A Ptk. 356. § (3) bekezdése közvetlenül nem a baleseti járadék jogalapjára vagy feltételeire, hanem a járadék alapjául szolgáló keresetveszteség számításának módjára, ezen belül a baleset utáni jövedelem figyelembe vehető összegének meghatározására tartalmaz rendelkezéseket. A rendkívüli munkateljesítményből származó speciális jogkövetkezmények levonásához mind a Ptk. 356. § (1) bekezdésében, mind a (3) bekezdésben meghatározott feltételeknek fenn kell állniuk. Mindezek alapján a járadék megállapításához nélkülözhetetlen a baleset előtti és utáni jövedelem feltárása.
A peradatok szerint az orvosszakértő által megállapított mértékű rendkívüli munkateljesítmény figyelmen kívül hagyása mellett a felperes jövedelme nem alacsonyabb, mint a balesetet megelőző átlagkeresete. Jövedelemveszteség hiányában a munkavégzés során jelentkező fokozott erőkifejtésre hivatkozással - az elsőfokú bíróság álláspontjával egyezően - járadékot a felperes alappal nem követelhet.

A nem vagyoni kártérítés összege szakértői vélemény vagy más bizonyíték alapján nem állapítható meg, ezért azt a bíróságnak a károsultat ért személyi hátrányok súlyosságához, jellegéhez, időbeli kihatásához - átmeneti vagy tartós jellegéhez - igazodóan, mérlegeléssel kell meghatároznia.
Az elsőfokú bíróság helytállóan állapította meg, hogy a felperesnek a baleset következményeként sérült az egészséghez és testi épséghez fűződő személyiségi joga. A felperest ért nem vagyoni hátrányokat az elsőfokú bíróság maradéktalanul feltárta. Helyesen értékelte, hogy a felperes a balesetben maradandó fogyatékosságot eredményező sérülést szenvedett, mozgása korlátozottá vált. Alsó végtagi, illetve csípőfájdalma minden olyan tevékenységében korlátozzák, amelyek fokozott megterheléssel járnak. Ennek következtében össz-szervezeti egészségkárosodása együttesen 14%-os mértékű.
Az elfogadott szakvélemény szerint a felperes munkáját legfeljebb 10%-os mértékű többlet erőfeszítéssel képes ellátni. A mozgáskorlátozottságban, csökkent teherbírásban megnyilvánuló testi fogyatékosság korlátozza a felperest a mindennapi élet szokásos tevékenységeiben, a munkavégzésben, és a szabadidős tevékenységben. Mindez a felperes életvitelének megnehezülésével, életkörülményeinek számára hátrányos változásával járt.
Helyesen vonta az elsőfokú bíróság a mérlegelés körébe, hogy felperes mozgásszervi betegsége pszichés hátrányokkal is járt. Helytállón tulajdonított a szakértői vélemény alapján annak is jelentőséget, hogy ez csak rész oki összefüggésben van a perbeli balesettel, mert a személyiségben rejlő vonások miatt a hátrányok feldolgozása számára nehézségekbe ütközik.

A felperest ért nem vagyoni hátrányokkal, és ezek súlyával, tartós jellegével arányban álló, a Pp. 206. § (3) bekezdése szerinti mérlegeléssel megállapított nem vagyoni kár mértéke megfelel a kiegyenlítő-kompenzáló céloknak (Ptk. 355.§ (4) bekezdés), továbbá illeszkedik a bírói gyakorlat hasonló, összehasonlítható eseteinél alkalmazott mértékhez.

A Ptk. 360.§ (1) bekezdése szerint a kártérítés a károsodás bekövetkezésekor nyomban esedékes. A Ptk. 360. § (2) bekezdése kimondja, hogy a kárért felelős személy helyzetére a szerződés teljesítésében késedelmes kötelezettre irányadó szabályokat kell megfelelően alkalmazni. A Ptk. 298. § a) pontja értelmében a kötelezett késedelembe esik, ha a szerződésben megállapított vagy a szolgáltatás rendeltetéséből kétségtelenül megállapítható teljesítési idő eredménytelenül eltelt. A felperes kára baleseti sérülésével egyidejűleg következett be, ezért a nem vagyoni kártérítés a baleset napján, 2006. október 25-én vált esedékessé. A Ptk. 301.§ (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a pénztartozás estében - ha jogszabály eltérően nem rendelkezik - a kötelezett a késedelembe esés időpontjától kezdve akkor is köteles a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző utolsó napon érvényes jegybanki alapkamattal megegyező mértékű kamatot fizetni, ha a tartozás egyébként kamatmentes. A kamatfizetési kötelezettség akkor is beáll, ha a kötelezett a késedelmét kimenti. Az ítélőtábla a hivatkozott törvényi rendelkezések alapján az alperest -a keresettel egyezően - a perindítást megelőzően két részletben kifizetett 1.500.000 forint után 176.281 forint megfizetésére kötelezte.

Az elsőfokú ítélet helyes megállapítása szerint a jogosítvány megszerzésével járó költség nem az eredeti állapot helyreállítását - a felperest ért hátrány kiküszöbölését, csökkentését - célzó indokolt kiadás.
Helytállóan állapította meg az elsőfokú bíróság azt is, hogy a káresemény folytán megváltozott körülményhez képest a hátrányok kiküszöbölésének módjaként hivatkozott, kiadványok, dvd-k megvásárlásának szükségessége az adott esetben nem állapítható meg. A kulturális többletigény kielégítésére az interneten is elérhető, a kiadványokkal azonos tartalom elégséges. Az ítélőtábla egyet értett az elsőfokú bíróság álláspontjával abban a kérdésben is, hogy a laptop vásárlásával felmerülő költség nem a balesettel okozati összefüggésben merült fel.
Az okozati összefüggés hiányában az elsőfokú bíróság érdemben és indokaiban is helyes döntéssel utasította el a felperes ágy és matrac vásárlásával felmerült költség megtérítése iránti követelését. Az ítélőtábla ezért az erre vonatkozó fellebbezési kérelmet sem látta teljesíthetőnek.

A perben beszerzett orvosszakértői vélemény alapján az elsőfokú bíróság megalapozottan állapította meg, hogy a felperes 8 hónapig nem volt képes az önálló közlekedésre, azonban jelenleg képes tömegközlekedés igénybevételére, abban közepes fokban korlátozott, ha nagyobb távolságot kell ilyen módon megtennie. A szakvélemény szerint a közlekedéssel kapcsolatos szorongásai részben összefüggnek a perbeli balesettel, de nem teszik alkalmatlanná a gépkocsi vezetésre, tömegfóbiára utaló jegyek nála nem mutatkoznak.
A felperes nem bizonyította, hogy az alperes által is elismert összeget meghaladó, a balesettel okozati összefüggésben álló közlekedési költsége merült fel, és azt sem, hogy rendszeresen, hosszabb távon tömegközlekedést vesz igénybe. A fentiek bizonyítatlanságát a Pp. 3. § (3) bekezdése és a 164.§ (1) bekezdése alapján a bíróságnak a felperes terhére kellett értékelnie.

A rehabilitációs költség megtérítése iránti fellebbezési kérelem is alaptalan. Kétségtelen, hogy a felperesnek jelenlegi állapota fenntartása érdekében orvosi rehabilitációra szüksége van, amely rendszeres ortopédiai, reumatológiai, pszichiátriai kontroll, illetve kezelés formájában valósulhat meg. Nem bizonyított azonban, hogy a balesettel okozati összefüggésben megváltozott állapotának gyógyulásához, illetőleg az állapotromlás megelőzéséhez a társadalombiztosítás által nem támogatott rehabilitáció igénybevételével költsége merült fel, vagy a jövőben szükségszerűen, rendszeresen felmerül.
A Béver lista bizonyította, hogy felperesnek 2006. november és 2011. március között ténylegesen 98.258 forint - havi 2.000 forint - gyógyszerköltsége merült fel, továbbá bizonyítást nyert, hogy felperes rendszeresen ezen gyógyszerek szedésére kényszerül. Emellett számolni kell azzal is, hogy a felperes gyógyszerköltsége időszakonként visszatérően felmerül. A felperes a havi 2.000 forintot meghaladó indokolt költségeinek bizonyítását meg sem kísérelte, ezért a bizonyítási kötelezettség és a bizonyítási teher szabálya alapján nem teljesíthető a keresettel egyező fellebbezési kérelme.

A felperes keresete nyilvánvalóan eltúlzott, a pernyertesség, pervesztesség aránya alapján nem volt helye a Pp. 81. § (2) bekezdésében foglaltak alkalmazásának. Az alperes marasztalásának 176.281 forinttal való felemelése nem változott számottevően a felek részleges pernyertességének, illetve pervesztességének arányán, az ítélőtábla erre figyelemmel sem látott alapot az elsőfokú perköltség és az eljárási illeték viselésének megváltoztatására. Az elsőfokú ítéletet e körben a nyilvánvaló elírási hiba miatt azzal pontosította, hogy az alperes a F. Törvényszék Gazdasági Hivatalának felhívására az állam által előlegezett szakértői díj megfizetésére köteles.

A F. Ítélőtábla mindezekre tekintettel az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett rendelkezéseit a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján részben, a rendelkező rész szerint megváltoztatta.

Az Itv. 39. § (2) bekezdése, a 40. § (1) bekezdése, a 41. §-a és a 46. § (1) bekezdése alapján az ítélőtábla a fellebbezés értékét 9.511.800 forintban állapította meg {67.500 forint gondozási díj, 43.000 forint látogatási költség, 100.000 forint háztartási többletköltség, háztartási kisegítő címén 786.000 forint (690.000 forint lejárt követelés + 96.000 forint járadék), erőmegfeszítés címén 895.518 forint (693.330 forint lejárt követelés + 202.188 forint járadék), 4.500.000 forint nem vagyoni kár, 176.281 forint lejárt kamat, a jogosítvány megszerzésére fordított 103.500 forint, 147.000 forint kulturális többletköltség, 127.000 forint ágy-és matrac költség, 530.000 forint gépkocsi-és közlekedési költség (450.000 forint gépkocsi költség + 80.000 forint járadék), 1.800.000 forint rehabilitációs költség (1.560.000 forint költség + 240.000 forint járadék), 236.000 forint gyógyszerköltség (176.000 forint lejárt követelés + 60.000 forint járadék)}, így a tárgyi költségfeljegyzési jog folytán le nem rótt fellebbezési illeték 760.900 forint.

A fellebbezés 176.281 forint fellebbezési érték erejéig sikerre vezetett, 9.335.519 forint tekintetében  eredménytelen maradt, a felperes pervesztességének aránya 98%.
Az ítélőtábla 9.159.200 forint fellebbezési érték alapul vételével, a kifejtett képviseleti tevékenységhez igazodóan megállapított másodfokú perköltség, továbbá a fellebbezési illeték viseléséről a Pp. 239. §-a szerint irányadó 81. § (1) bekezdése, a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3. § (2), (5) és (6) bekezdése, az Itv. 74. § (3) bekezdése szerint alkalmazandó 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján határozott. A Pp. 81. § (2) bekezdésének rendelkezése a követelés túlzott mértéke folytán nem alkalmazható.

Budapest, 2015. január 16.

Dr. Baloginé dr. Faiszt Judit 
a tanács elnöke

Dr. Pusztai Anita 							 Nyírőné dr. Kiss Ildikó 
     előadó bíró								             bíró

A kiadmány hiteléül: