A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Mfv.III.10.139/2015/8.szám

A Kúria a személyesen eljárt felperesnek a jogtanácsos által képviselt Megyei Kormányhivatal alperes ellen társadalombiztosítási határozat bírósági felülvizsgálata iránt a Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság által 2015. január 14. napján hozott 3.M.361/2014/9. számú jogerős ítélet ellen az alperes részéről előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - nyilvános tárgyaláson  - meghozta a következő

í t é l e t e t:

A Kúria Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 3.M.361/2014/9. számú ítéletét hatályon kívül helyezi és felperes keresetét elutasítja.

Az elsőfokú bírósági és a felülvizsgálati eljárás illetékét a magyar állam viseli.

I n d o k o l á s

A másodfokon eljáró Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság a 2014. augusztus 5. napján kelt ... számú határozatával alperes, mint elsőfokú hatóság 2014. június 17-én kelt ... számú határozatát, melyben a felperes 1959. november 15-től 1961. január 31-ig terjedő munkaviszonyának szolgálati időkénti beszámítása és ez alapján az öregségi nyugdíj módosítása iránti igényét elutasította, helybenhagyta arra figyelemmel, hogy a munkaviszony fennállásának folyamatossága, illetve a heti munkavégzés hossza, kétséget kizáróan a tanuk által sem nyert bizonyítást (Tny. 37. § (3) bekezdés, 43. § (2) bekezdés). 

A felperes kereseti kérelmében kérte a társadalombiztosítási szervek határozatainak hatályon kívül helyezését és alperes új eljárásra kötelezését azzal, hogy állapítsa meg az alperes, hogy 1959. november 15-től 1961. január 31-ig „szolgálati jogviszonyban" volt Sz.Z. lelkésznél háztartási alkalmazottként. A felperes álláspontja szerint a munkakönyve és a közigazgatási eljárásban meghallgatott tanuk hitelt érdemlően bizonyították a munkavégzését. Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte azzal, hogy nem vitatta, hogy az elismerni kért időszakban a felperes háztartási alkalmazott volt, azonban a heti munkaidejére adatot sem a felperes, sem a meghallgatott tanuk nem tudtak szolgáltatni, illetve érdemben nyilatkozni. 

A közigazgatási munkaügyi bíróság a társadalombiztosítási határozatokat hatályon kívül helyezte és az alperest új eljárás lefolytatására kötelezte. Az ítéleti érvelés szerint alperes nem vitatta, hogy a felperes 1959. november 15. és 1961. január 31. közötti időben Sz. Z. lelkésznél háztartási alkalmazottként  dolgozott. Bizonyítékként a felperes becsatolta munkakönyvét, amely a felperes által elismerni kért időtartamot és foglalkoztatót tartalmazta. A bíróság rögzítette, hogy a  társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Tny.) 43. § (2) bekezdése, a társadalombiztosításról szóló 1975. évi II. törvény (a továbbiakban:T.) 125. §-a, és a T végrehajtásáról szóló 17/1975. évi (VI.14.) Mt. rendelet (a továbbiakban: R) 112. §-a, valamint az 5/1959. (V.8.) MüM rendelet (a továbbiakban: MüMr) 79. § (2) bekezdése értelmében a perrel érintett időszak szolgálati időként való elismeréséhez két feltétel együttes megléte szükséges: a bejáró háztartási alkalmazott ugyanannál a munkáltatónál hetenként legalább 30 órát dolgozzon és a munkaviszony folyamatos legyen legalább 30 napon keresztül. A bíróság álláspontja szerint a tanuk alátámasztották a felperes munkavégzését, a felperes vallomásával nem ellentétesek azonban további pontosításra szorulnak. Az elismerni kért időszakot a felperes munkakönyve is igazolja. 

A bíróság idézte a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 50. § (1) és (4) bekezdése rendelkezését, melyekre figyelemmel úgy ítélte meg, hogy az alperes nem tett eleget teljes körben a tényállás felderítési kötelezettségének. 

A bíróság a megismételt eljárásra előírta alperes számára a tényállás felderítése körében a tanúvallomások pontosítását.

A jogerős ítélet ellen az alperes élt felülvizsgálati kérelemmel a Tny. 43. § (2) bekezdése, az R 112. §-a és a MüM rendelet 79. § (2) bekezdése megsértésére  hivatkozva. Alperes vitatta, hogy elismerte volna a felperes munkakönyvi bejegyzése alapján, hogy a felperes foglalkoztatása legalább 30 napon át fennállott. Az alperes érvelése szerint a felperes munkakönyvét 1960. május 18-án állította ki az Aranyosapáti Községi Tanács, tehát a munkaviszony kezdő napjára vonatkozó bejegyzést  nem a jogviszony kezdetekor írták be. A közigazgatási eljárásban az alperes a tanúkat nem csak a felperes heti munkaidejével, de jogviszonyának tartalmával kapcsolatosan is meghallgatta, azonban a tanúk egyike sem tudta megmondani „még csak megközelítőleg sem", hogy felperes mikortól, meddig dolgozott Sz. Z. lelkésznél. 

A felperes a napi munkaidejével kapcsolatosan maga is eltérő nyilatkozatot tett a közigazgatási eljárás és a bírósági eljárás során, mely eltérésekre választ adni nem tudott. A tanúk egyike sem volt felperes munkatársa, így csak mások, vagy a felperes elmondásából tudhattak a felperes munkavégzéséről.

Az alperes álláspontja szerint a bíróság által alkalmazott „többen a kevesebb is benne van" elvet a tanúk nyilatkozataira nem lehet alkalmazni, mivel a meghallgatott két tanú nem nyilatkozott egyezően, sem egymással, sem felperessel, így inkább „az egy tanú nem tanú" elvet kellene alkalmazni. A tanúk újabb meghallgatásától sem várható, hogy a vallomások közötti eltérés tisztázódjon. 

Sérelmezte alperes, hogy a bíróság nem jelölte meg, hogy a társadalombiztosítási szervek mely jogszabályt sértettek meg határozatuk meghozatala során. Az alperes fenntartotta határozataiban foglalt indokát, mely szerint felperes sem a tanúkkal, sem a munkakönyvével nem tudta hitelt érdemlően bizonyítani foglalkoztatása szolgálati időként történő elismerhetőségének jogszabályi feltételeit.

A felperes felülvizsgálati ellenkérelmet nem terjesztett elő.

A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el.

A felülvizsgálati kérelem megalapozott az alábbiak szerint. 
A Kúria a felülvizsgálati kérelem elbírálásakor azt vizsgálta, hogy a munkaügyi bíróság az eljárásjogi és anyagi jogi szabályok betartásával hozta-e meg döntését. Azon jogszabálysértést vizsgálta a Kúria, amelyre az alperes a felülvizsgálati kérelmében hivatkozott.

A munkaügyi bíróság az alperesi és másodfokú társadalombiztosítási határozatokat hatályon kívül helyezte azért, mert elégtelennek tartotta a közigazgatási eljárás során feltárt és a határozatban megállapított tényállást. A Kúria a KGD2012.196. számú határozatában elvi éllel mondta ki, hogy érdemi felülbírálatra alkalmatlan a közigazgatási határozat, ha abban nincs tényállás megállapítva, jogi indokolást és a döntés alapjául szolgáló jogszabályhelyeket nem tartalmazza.

Az 1/2011.(V.9.) KK véleményében a Kúria kimondta, hogy a fél a közigazgatási szerv határozatának felülvizsgálatát jogszabálysértésre hivatkozással kérheti; keresetében anyagi és eljárási jogszabálysértésre hivatkozhat és arra is, hogy a határozat meghozatalakor az alkalmazott jogszabályt tévesen értelmezték. Ezekben a perekben a bíróság elsősorban azt vizsgálja, hogy a határozat megfelel-e az anyagi jogszabályoknak. Önmagában eljárási jogszabálysértés miatt csak akkor van helye hatályon kívül helyezésnek, ha az eljárásjogi jogszabálysértés a döntés érdemére is kihatott. Az ügy érdemére is kiható eljárási szabálysértés megítélésével kapcsolatosan a Kúria a következőket hangsúlyozta; a Ket. hatálya alá tartozó eljárásokban a Ket. rendelkezései között az eljáró hatóságok nem válogathatnak, különös tekintettel azon rendelkezésekre, amelyek az ügyféli jogok érvényesülését szolgálják. Az ügy érdemi eldöntésére is kihatással lehet, ha az eljáró hatóságok a Ket. alapelvei között az 5. § (1) bekezdésében rögzített követelményt megsértve, az ott írt ügyfelet megillető jogokat nem biztosították. 

Ilyen hiányban azonban a per tárgyát képező közigazgatási határozatok nem szenvednek, olyan alapvető eljárási hibát, amely a határozatok hatályon kívül helyezését eredményezné, nem tartalmaznak. A közigazgatási eljárás során az alperes a rendelkezésre álló dokumentumokat, a meghallgatott tanúk vallomásait figyelembe véve állapította meg a tényállást és hozta meg döntését.

A Tny. 43. § (2) bekezdése szerint a szolgálati időt a társadalombiztosítási szervek nyilvántartási alapján kell számításba venni. A társadalombiztosítási szervek nyilvántartásai alapján nem igazolt szolgálati időket, ha a jogszabály másként nem rendelkezik, abban az esetben kell figyelembe venni, ha azokat az igénylő
a) a foglalkoztató által kiállított egykorú eredeti okirattal (igazolással) vagy
b) a foglalkoztató eredeti nyilvántartásai alapján kiállított igazolással vagy
c) egyéb hitelt érdemlő módon bizonyítja.

A Kúria megállapította, hogy a közigazgatási szervek határozataik indokolásában részletesen és a logika  szabályainak megfelelően adtak számot a lefolytatott bizonyítás eredményéről és a bizonyítékok értékelésének szempontjairól. Mindez az ügy kapcsán releváns tényekre és körülményekre vonatkozott.

A munkaügyi bíróságnak, amennyiben a felperesnek további bizonyítási indítványai lettek volna, saját eljárása során kellett volna lefolytatnia. A felperesnek azonban bizonyítási indítványa nem volt, hanem a közigazgatási eljárás során meghallgatott tanúk vallomásait és becsatolt okiratait kérte figyelembe venni.

Peradat, hogy a felperes munkakönyve tartalmazza a bejegyzést, mely szerint Sz. Z. lelkésznél dolgozott háztartási alkalmazottként 1959. november 15-től (350 Ft/hó belépéskori bér) 1961. január 31-ig (400 Ft/hó kilépéskori bér), azonban a felperes részére az Aranyosapáti Községi Tanács csupán 1960. május 18. napján állított ki a munkakönyvet. A felperes újabb munkáltatója a Budapesti Közlekedési Vállalat 1959. december 11-től tekintette folyamatosnak felperes munkaviszonyát jubileumi jutalom szempontjából. 

A felperes személyes előadása szerint 1959. november 15. napjától dolgozott Sz. Z. lelkésznél (ezen időponttól vették el a családi földet felperes családjától) hétfőtől - péntekig 7 órától 13.30 óráig  (peres eljárás során tett nyilatkozata szerint 7 órától 14 óráig), a fizetése 350 Ft/hó volt, mely összeget kézhez kapott. A felperesnek nem volt arról tudomása, hogy munkabére után a lelkész járulékot fizetett-e. A felperes előadta azt is, hogy ellátásként reggelit és ebédet kapott, szombaton és vasárnap csak abban az esetben dolgozott, ha vendégség vagy valamilyen esemény volt. Munkaideje meghaladta a heti 30 órát, munkavégzése folyamatos volt.

A közigazgatási eljárás során meghallgatott tanúk, T. B.né és D.L.né csupán arra tudtak nyilatkozni, hogy a felperes Sz.Z. lelkésznél dolgozott, de arra vonatkozóan, hogy felperes teljesítette-e az R. 112. §-ában, illetve a MüM rendelet 79. § (2) bekezdésében írt feltételeket - bejáró háztartási alkalmazott munkaideje legalább heti 30 óra és megszakítás nélkül legalább 30 nap munkaviszony ugyan azon munkáltatónál - nem tudtak nyilatkozni.

A rendelkezésre álló okiratokból és tanúvallomásokból csupán az állapítható meg, hogy a felperes Sz.Z. lelkésznél munkaviszony keretében dolgozott. A felperes a reá háruló kötelezettség ellenére nem tudta hitelt érdemlően bizonyítani, hogy az R 112. § és a MüM rendelet 79. § (2) bekezdésében írt feltételeknek megfelelően végzett munkát és azzal szolgálati időt szerzett.

Mindezek alapján a Kúria megállapította, hogy a munkaügyi bíróság a felülvizsgálati kérelemben felhívott szabályok megsértésével döntött a felperes keresetéről, ezért a Kúria a jogerős ítéletet hatályon kívül helyezte és a felperes keresetét elutasította. 

Az alperes az elsőfokú bírósági és a felülvizsgálati eljárásban felmerült költségei megtérítését nem kérte, ezért a Kúria e tárgyban a Pp. 78. § (2) bekezdése alapján mellőzte a határozat hozatalt.

A Kúria az elsőfokú bíróság és a felülvizsgálati eljárás illetékéről a Tny. 81. §-a alapján határozott.

Budapest, 2015. szeptember 14.

Dr. Zanathy János sk. tanácselnök, Dr. Farkas Katalin sk. előadó bíró, Dr. Magyarfalvi Katalin sk. bíró

Kiadmány hiteléül:
Varga-Tóth Tímea
tisztviselő