Fővárosi Törvényszék
mint másodfokú bíróság

.... Mf. .../2013/7.

A Fővárosi Törvényszék, mint másodfokú bíróság

a dr. Rónai László ügyvéd (Dr. Rónai László Ügyvédi Iroda fél címe 2) által képviselt
felperes neve (felperes címe) felperesnek,

a Garai & Colnár Ügyvédi Iroda (fél címe 1; ügyintéző: dr. Garainé dr. Colnár Erzsébet ügyvéd) által képviselt
alperes neve (alperes címe) alperes ellen

felmondás jogellenességének megállapítása és jogkövetkezményeinek alkalmazása,  átlagkereset különbözet, valamint jutalék és egészségpénztári hozzájárulás megfizetése iránt indított perében a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2013.június 28. napján kelt ... M. ..../2012/25. sorszámú ítélete ellen a felperes által 26. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán meghozta az alábbi 

részítéletet:

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét fellebbezett részében a felmondás jogszerűsége körében helybenhagyja, a jutalék és egészségpénztári hozzájárulás vonatkozásában megváltoztatja és megállapítja, hogy a felperes jutalékra és egészségpénztári hozzájárulásra jogosult.

Kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek az elsőfokú bíróság által meghatározott marasztalások után késedelmi kamatot 2012. február 8-tól a kifizetés napjáig évi, a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző napon érvényes jegybanki alapkamattal megegyező mértékben. 

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 63.500 (hatvanháromezer-ötszáz) Ft másodfokú perköltséget.

A le nem rótt 229.405 (kettőszázhuszonkilencezer-négyszázöt) Ft fellebbezési eljárási illetéket az állam viseli.

A jutalék, az egészségpénztári hozzájárulás és az átlagkereset különbözeten alapuló felperesi követelés összegszerűsége vonatkozásában az iratokat az elsőfokú bíróságnak visszaküldi. 

A részítélet ellen nincs helye fellebbezésnek. 
I n d o k o l á s : 

Az elsőfokú bíróság ítéletével kötelezte az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperes részére végkielégítés címén bruttó 70.482 Ft-ot, szabadságmegváltás címén bruttó 32.038 Ft-ot, felmentési időre járó átlagkereset címén bruttó 52.407 Ft-ot. Egyebekben a felperes keresetét elutasította. 
Az alperest az állam javára 9.300 Ft eljárási illeték megfizetésére kötelezte, míg a munkavállalói költségkedvezményre figyelemmel kimondta, hogy a felperest terhelő eljárási illetéket az állam viseli. 
Kötelezte a felperest ugyanakkor 60.000 Ft + általános forgalmi adó (áfa) összegű perköltség, valamint a Fővárosi Törvényszék Gazdasági Hivatala felhívására 4.376 Ft tanúdíj megfizetésére. Kimondta továbbá, hogy az ítélet az összesen 154.927 Ft alperesi marasztalás vonatkozásában előzetesen végrehajtható. 

Az ítéletben megállapított tényállás szerint a felperes 2005. december 21. napján kötött munkaszerződést az alperessel határozatlan időre, értékesítési munkatárs munkakörbe, .... munkavégzési helyre, bruttó 90.000 Ft személyi alapbérért. Munkaköri leírása szerint feladatait  kereskedelmi és disztribúciós tevékenység végzése, a piaci szereplőkkel való kapcsolattartás, a reklamációkezelés, a társaság szerződésszerű teljesítéseiben való részvétel, a teljesítések nyomon követése képezte. Az alperesnél értékesítési tevékenységet a felperesen kívül még 1. személy végzett.
Az alperes a .... csoport tagja volt a .... Kft., a .... Kft., a .... Kft., valamint a .... Kft. mellett.
Az alperes 2011. november 3-án taggyűlésen kívül arról határozott, hogy a hatékonyság növelése és a költségcsökkentés érdekében a társaságnál átszervezést kell végrehajtani, melynek következtében a belföldi értékesítési tevékenység és az ilyen feladatkört betöltő munkavállalók munkaviszonya 2012. január 1-jei hatállyal a társaságnál megszüntetésre kerül. Erre figyelemmel a felperes munkaviszonyát az alperes a 2012. február 8. napján kelt intézkedésével a 2012. február 9. napjától kezdődő 45 nap felmondási idővel 2012. március 25. napjára felmondta. Az indokolás szerint „a munkáltatónál 2011. évben lezajlott tulajdonosváltozást követően hozott döntés alapján a hatékonyság növelése és a költségcsökkentés érdekében átszervezésre került sor, melynek következtében a munkáltatónál a belföldi értékesítési tevékenység megszűnik, ezért került sor az Ön munkakörének a megszüntetésére". 
Az alperes a munkaviszony megszüntetésekor végkielégítés címén bruttó 341.102 Ft-ot, szabadságmegváltás címén bruttó 155.046 Ft-ot fizetett meg a felperesnek. 
A felperesén kívül 1. személy munkaviszonya is megszüntetésre került, mivel 2012. február 1-től a .... cégcsoport egy másik tagjának, a .... Kft.-nek a dolgozója lett. 2. személy szintén az alperes alkalmazottja volt, az ő munkaviszonya 2012. április 1. napjával került megszüntetésre. A felperes részére - munkaviszonya megszüntetésével párhuzamosan - az alperes megbízási jogviszonyt ajánlott fel, amelyet azonban a felperes nem fogadott el. 
Az alperes ezt követően munkavállalókat nem foglalkoztatott, az értékesítési feladatokat a cégcsoport egy új tagja, az alperessel megbízási jogviszonyban álló ... Kft-n keresztül látta el, azonban a perbeli időszakra vonatkoztatható szállítóleveleken eladóként az alperes neve szerepelt. Az alperesi cég neve alatt internetes oldalakon álláshirdetések is kerültek feladásra területi képviselő munkakörre. A hirdetések szövegezése szerint a területi képviselőket a .... csoport kereste. 

Az ekképp megállapított tényállás alapján az elsőfokú bíróság a felperes keresetét túlnyomó részben alaptalannak találta. 
A munkaviszony megszüntetés jogellenessége körében a bizonyítékok értékelése során úgy foglalt állást, hogy az alperes bizonyította a munkáltatónál lezajlott átszervezést, az értékesítési tevékenység megszüntetését és ezáltal a felperes munkakörének megszűnését is. A 2011. november 3. napján kelt taggyűlésen kívüli határozat azt támasztotta alá, hogy az alperes az értékesítési tevékenységet és az ezen munkakört betöltő munkavállalók, továbbá az ezen a munkakörön felüli munkakörben foglalkoztatottak munkaviszonyát is megszüntetni készült. Az alperes bizonyította, hogy az értékesítési tevékenységet a továbbiakban nem munkaviszonyban láttatja el, hanem megbízási viszonyban, azaz a feladatot kiszervezte, mely az átszervezés alapos indokául szolgált. A munkáltató pedig eldöntheti, hogy a feladatát munkaviszonyban, megbízási jogviszonyban, vállalkozási vagy egyéb jogviszonyban kívánja elláttatni, hiszen ez a munkaszervezést és gazdálkodást, valamint a kiadásokat érintő olyan döntés, amelynek okszerűségét, szükségességét, gazdaságosságát a bíróság nem vizsgálhatja, ekként a feladat kiszervezése rendeltetésellenes sem lehet. E körben értékelte 3. személy tanú vallomását is, aki úgy nyilatkozott, hogy megbízási szerződéssel végez az alperes két partnere belföldi termékértékesítést, alkalmazottja a Kft-nek nincsen. Az átszervezés megvalósulásának bizonyítékaként vette figyelembe azt az iratot is, melyben az alperesi cég vonatkozásában foganatosított lekérdezést az alperes, és melyben az alkalmazottak számánál tételszám feltüntetve nem volt. Megjegyezte; a felperes csupán azt tette vitássá, hogy az alperes továbbra is végez-e értékesítési tevékenységet vagy sem. A per adatai azt támasztották alá, hogy az alperesnél értékesítési tevékenységet munkaviszonyban foglalkoztatottak nem látnak el, s ezt elegendőnek találta a felmondási indok valóságának és okszerűségének a megállapításához. Ezt nem cáfolták a felperes által becsatolt, az alperes nevére kiállított számlák sem, figyelemmel arra, hogy az .... vonatkozásában gyógyászati segédeszközök értékesítésére engedéllyel az alperesi cég rendelkezik, és az alperes neve alatt történő értékesítésből nem következik az, hogy az értékesítés munkaviszonyban foglalkoztatottakon keresztül történik. A megbízási jogviszonyban történő értékesítést támasztotta alá az alperes által becsatolt katalógusborító és névjegykártya is. Mindezek alapján a felmondást jogszerűnek értékelte. 

A jutalék vonatkozásában a bizonyítási eljárás lefolytatását követően arra a következtetésre jutott, hogy a felperes kétséget kizáróan nem bizonyította, miszerint a jutalék fizetésére megállapodás jött volna létre közte és az alperes között. E mellett nem nyert bizonyítást sem a jutalék alapja, sem annak mértéke, és az sem hogy az igényével érintett időszakban a jutalék őt folyamatosan megillette volna. E körben 4. személy tanút elfogultnak ítélte, e miatt az ő tanúvallomását nem értékelte, figyelemmel arra, hogy a tanúnak az alperessel fennállt munkaviszonya a próbaidő alatt  megszüntetésre került, melyet sérelmezett, és megnyilatkozásai érzelmi alapúak voltak. Megjegyezte, hogy a tanú vallomása egyébként is csak közvetett bizonyíték lehetne, mivel a felperestől, a felperes kollégájától és 2. személytól való tudomásszerzés alapján tudott csak nyilatkozatot tenni. A felperes által indítványozott másik tanú, 5. személy pedig 2007. márciusától 2009. novemberéig az alperesi tulajdonú .... Kft-nél dolgozott, így csak a saját munkáltatójánál fennálló jutalékos rendszerről lehetett közvetlen tudomása. A tanú ugyan nyilatkozatot tett arról, hogy az alperesnél is jutalékos rendszer működött, azonban erről a felperestől, illetőleg 1. személytől (1. személytól) és 2. személytól szerzett tudomást, ami szintén csak közvetett bizonyítékot jelentett. A felperes által becsatolt hangfelvétel egy 1. személy és 2. személy között elhangzott megbeszélést rögzített, annak elkészülési körülményei nem ismertek, és abból alappal nem lehetett arra következtetni, hogy egy adott időszakban mekkora összegű jutalék illette meg, illetve megillette-e jutalék a felperest. 
Mindezek alapján nem találta alaposnak a felperes jutalék iránti kereseti kérelmét, kiemelve, hogy a munkaviszonyban az írásbeliség alapkövetelmény; ennek hiányában sor kerülhet ugyan más bizonyítási eszközzel való bizonyításra is, azonban csak kétség kívüli bizonyítékok alapján. 

Az egészségbiztosítási befizetés körében ugyancsak nem találta bizonyítottnak, hogy felperes arra jogosult lenne, illetve ha igen mekkora összegben, és mely időtartamban. 

Ítéletében a jutalék és egészségbiztosítási befizetés körében kitért a peres felek között korábban folyamatban volt peres eljárásban megkötött egyezségre is. Az abban foglaltakat azonban elismerésként nem látta értékelhetőnek, hiszen egy egyezség megkötése során a feleket nem az vezeti, hogy az egyezség tárgyát képező jogcím és összegszerűség alapos-e, hanem a perköltség és egyéb tényezők. Az elismerés egyébiránt egy határozott, feltétel nélküli és egyértelmű jognyilatkozat kell hogy legyen, mely egy egyezségben nem rögzül.

A végkielégítés, a felmentési időre járó átlagkereset és a szabadságmegváltás-különbözet körében a részbeni elismerésre tekintettel marasztalta az alperest, utalva a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 221. § (2) bekezdésére. 

A pertárgy értékét a Pp. 24. § (1) bekezdése, valamint (2) bekezdés b) pontja alapján határozta meg, a felperes által állított 238.964 Ft bruttó havi átlagkeresetet alapul véve, majd a pernyertesség/pervesztesség arányára figyelemmel döntött a perköltség és illeték viseléséről is. 

Az ítélettel szemben a felperes terjesztett elő fellebbezést, melyben az elsőfokú bíróság ítéletének keresete szerint megváltoztatását kérte.

A felmondással összefüggésben azt emelte ki, hogy annak indoka egyértelműen az volt, hogy a munkáltatónál a belföldi értékesítési tevékenység megszűnik, mely indok azonban nem bizonyult valósnak. Az értékesítési tevékenység megszűnése ugyanis azt jelenti, hogy a cégnél nem lesz a továbbiakban semmilyen formában belföldi értékesítési tevékenység: sem munkaköri feladat-újraosztás, sem más jellegű jogviszony keretében. A felmondás indokolása nem az volt, hogy a munkáltató a feladatát kiszervezi költséghatékonysági szempontok alapján, hanem az, hogy ezt a jellegű tevékenységet megszünteti, azonban a belföldi értékesítési tevékenység nem szűnt meg. Logikátlan és jogellenes a megszűnés fogalmát úgy tekinteni, hogy megszűnik a tevékenység akkor is, ha valójában nem szűnt meg, csak más jogviszonyban látják el ugyanazt a feladatot. 
Az alperes 2011. november 3-i taggyűlésen kívüli határozatával kapcsolatban megjegyezte; a szerint a belföldi értékesítési tevékenységet már 2012. januárjára át kellett volna szervezni, ezzel szemben a kiszervezés csupán 2012. februárjára valósult meg. Ellentmondást látott abban is, hogy az alperes törvényes képviselője meghallgatása során azt állította, hogy a tevékenység kiszervezése az ... Kft-vel kötött megállapodáson keresztül valósult meg, ugyanakkor ez a cég csupán 2011. december 27-én jött létre, így a november 3-i taggyűlési határozat meghozatalakor még nem lehetett tudni, hogy alperes e cég számára kívánja a tevékenységet kiszervezni. 
Azt is kifogásolta, hogy az elsőfokú bíróság nem értékelte a közzétett álláshirdetéseket, melyekből kitűnik, hogy az alperes a felmondással egyidejűleg már megjelenítette a területi képviselőre vonatkozó állásajánlatát, amely gyakorlatilag az ő helyettesítését jelenti. Figyelemmel arra, hogy a .... cégcsoport több cégből, köztük az alperesből is áll, a feladott álláshirdetésre való jelentkezés az alperesre is vonatkozhatott. Az elsőfokú eljárás során becsatolt .... katalógusból is jól látszik, hogy a felmondási indok nem valós, ugyanis a katalógus hátoldalán szerepeltettek értelmében az alperes területi képviselőjével kell a kapcsolatot felvenni. 
A ..... felé megküldött értesítéssel összefüggésben azt emelte ki, hogy ez nem az alperesi céget érintő átszervezés, hanem más céget érintő elbocsátási esemény, ráadásul dátum szerint sem tartozhat az ő jogviszonyának megszüntetéséhez. 
Arra a tényre is külön rávilágított, hogy a felmondás közlésére kettő nappal azután került sor, hogy a korábbi bírósági eljárásban az alperessel az egyezséget megkötötték.

Mindezek alapján, mivel megállapítható az, hogy az értékesítés az alperes részéről a felmondást követően is folytatódott, nem lehet okszerű és valós az alperes azon hivatkozása, miszerint  a munkaviszonya átszervezés és a belföldi értékesítés megszűnése miatt került felmondásra.

A jutalékkal és egészségpénztári befizetéssel összefüggésben azt sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság figyelmen kívül hagyta a Fővárosi Munkaügyi Bíróság ....M. ..../2011/5. számú, egyezséget jóváhagyó jogerős végzését. Abban a perben a per tárgya elmaradt jutalék és egészségbiztosítási pénztári befizetés volt, és ezáltal közokirattal igazolta azt, hogy a jutalék és az egészségpénztári befizetés iránti igénye jogos. 
Ezen felül a perben csatolt hangfelvétel, amely 1. személy és 2. személy között zajlott, szintén alátámasztotta, hogy az alperesnél a jutalékrendszer működött. A hangfelvétel időpontja abból egyértelműen megállapítható, és a jutalék létezésére vonatkozóan is félreérthetetlen bizonyítékot tartalmaz, melyet 5. személy tanú vallomása is alátámasztott. A jutalék összegszerűségére is lehet következtetni a hangfelvételből, de ezen felül az az alperesre vonatkozó mérlegadatok alapján is kiszámítható. E körben is visszautalt az egyezségre, mivel annak megkötése előtt kidolgozásra került az, hogy miként kell a jutalék összegét számítani. Erről 4. személy is részletesen nyilatkozott, az ő a tanúvallomását pedig az elsőfokú bíróság jogellenesen mellőzte. Sérelmezte azt is, ahogyan az elsőfokú bíróság az egyezséget értelmezte, és kiemelte, hogy a megkötött egyezség jogalapja a jutalék és egészségpénztári befizetés volt. 

A bizonyítási teherrel kapcsolatban azon az állásponton volt, hogy a munkaszerződés és annak tartalmi elemeinek írásba foglalása a munkáltató felelőssége, azonban a bíróság nem követ el jogszabálysértést, amennyiben a rendelkezésére álló bizonyítékokat összességükben értékeli és így az írásba nem foglalt jutalékot is munkabérnek tekinti (BH 2000. évi 464.). Ugyanakkor a kialakult bírói gyakorlat szerint a felek megállapodása alapján a jutalék a munkáltató árbevétele alapján is járhat (BH 2007. évi 312.). Mindezek alapján a munkaviszony megkezdése óta havonta az alperes havi bevételéből számított jutalék elnevezésétől függetlenül, írásba foglalt megállapodásra való tekintet nélkül a munkabér részét képezi.

A leírtakra tekintettel az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatni, és a felmondás jogellenességének megállapítása mellett annak jogkövetkezményeit is kérte alkalmazni. Ezen felül az alperest 430.028 Ft elmaradt jutalék és egészségpénzári befizetés, valamint ezeknek a 2011. október 1. napjától járó késedelmi kamatának a megfizetésére kérte kötelezni. Ezen túlmenően - figyelemmel arra, hogy a jutalékösszeg alapján az átlagkeresete is magasabb - arra is igényt tartott, hogy az elsőfokú bíróság a végkielégítés, szabadságmegváltás és felmentési időre járó átlagkereset címén megfizetett juttatásokat is ezzel a magasabb átlagkeresettel, azaz 238.964 Ft-tal számolja, így ezen összegek különbözetének megtérítésére is kérte kötelezni az alperest. Igényt tartott még a végkielégítés, felmentési időre járó átlagkereset és szabadságmegváltás után járó késedelmi kamatokra is, melyekről az elsőfokú bíróság elmulasztott rendelkezni. Ezen utóbbi összegek vonatkozásában a késedelmi kamatkövetelés kezdő időpontját 2012. február 8. napjában határozta meg, míg az elmaradt jutalék tekintetében ezt az időpontot 2011. október 1. napjára tette.

Az alperes fellebbezési ellenkérelme az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyására irányult és igényt tartott a másodfokú eljárásban felmerült perköltségre is. 

A felmondással összefüggésben azt hangsúlyozta, hogy annak oka alapvetően az átszervezés volt, melynek gazdasági hátterét jelentette a költségcsökkentés, a hatékonyság növelése és a belföldi értékesítés megszűnése, ezeket pedig a perben igazolta is. A felmondásban szereplő indok egy folyamatra utalt, amely a munkáltatónál valóban végbement. E körben a Kúria Mfv. III. 10.409/2012. számú határozatát hívta fel, mely szerint munkaügyi perben nem vizsgálható, hogy a munkáltató gazdasági helyzete valóban szükségessé tette-e az átszervezést és a létszámcsökkentést. 

Álláspontja szerint a jutalék és egészségpénztári befizetés körében az elsőfokú bíróság megfelelően értékelte a korábbi bírósági eljárásban született egyezséget, mely elismerést sem a múltra, sem a jövőre nézve nem tartalmazott, az egyezségkötés a jogvita továbbfolytatásának megakadályozását célzó döntése volt. Az a körülmény, hogy a felperes által sem vitatottan hosszabb ideje kifizetés nem volt, megalapozza azt az ítéleti következtetést, miszerint közöttük meghatározott összegű, illetve elszámolású forgalmi jutalék fizetésére vonatkozóan megállapodás nem jött létre. A felperesnek a jutalék jogalapján túl annak összegszerűségét sem sikerült bizonyítania. 
A felperes igényének meghatározásakor figyelembe vett átlagkereset sem helytálló, a 2012. május 29-én kelt átlagkereset kimutatás szerint - mely már tartalmazza az egyezség alapján kifizetett összegeket is - a felperes átlagkeresete 205.792 Ft volt. A jutalékfizetés összegszerűségét nyilvánvalóan befolyásolta volna az a körülmény is, amikor a felperes betegállomány vagy szabadság idején nem végzett munkát, erre figyelemmel nem fogadható el a felperes által meghatározott 341.896 Ft jutalékkal emelt átlagkereset sem. 
Az egészségpénztári befizetésekkel kapcsolatban sem került bizonyításra, hogy lett volna ilyen rendelkezés a munkáltatónál, vagy a megjelölt időszakra vonatkozóan létrejött volna e körben megállapodás a munkavállalókkal. Egyébként is, az, mint cafeteria-elem béren kívüli juttatásnak minősül, így nem képezi az átlagkereset részét. 
Hangsúlyozta azt is, hogy az egyezség alapján kifizetett összegek csak az átlagkereset számításnál játszottak szerepet, a jogalap bizonyítása tekintetében nem, mert annak célja éppen olyan megállapodás megkötése volt, amelyhez a jogalap bizonyítása nem szükséges. E körben bizonyítási eljárás nem folyt, elismerő nyilatkozatot sem tettek, az egyezséget jóváhagyó végzés csupán a megállapodás tényét igazolja. 

A fellebbezés részben alapos.

A másodfokú bíróság a fellebbezés elbírálás során megállapította, hogy az elsőfokú bíróság a felmondás körében helyesen állapította meg a tényállást és helytálló volt az abból levont jogi következtetése is, ugyanakkor a jutalék és egészségpénztári befizetés vonatkozásában tett megállapításokkal nem lehetett egyetérteni. 

1. A felmondás

A felperes munkaviszonyát megszüntető munkáltatói intézkedés indokolásában nem csak az értékesítési tevékenység megszűnése szerepelt indokként, hanem egyértelmű utalás történt a hatékonyság növelésére és a költségcsökkentés érdekében végrehajtott átszervezésre is. Az átszervezésre alapított felmondás jogszerű indokául szolgálhat a jogviszony megszüntetésének, amennyiben az átszervezést a munkáltató a perben sikerrel bizonyítja. Az átszervezés egy gyűjtőfogalom, ebbe a fogalmi körbe vonható az is, amikor a munkáltató egy tevékenységét a továbbiakban már nem munkaviszony, hanem más jogviszony keretében kívánja elláttatni. Az ide vonatkozó bírói gyakorlat szerint a felmondáskor az átszervezésnek nem kell befejezettnek lennie.

Jelen esetben a munkáltató az értékesítési tevékenységet kiszervezte, ennek következtében a továbbiakban értékesítő munkakörben nem alkalmazott munkavállalókat, a felperes munkaköre ténylegesen megszűnt. A munkakör megszűnésére alapított felmondási indok pedig fennáll, ha a munkáltató külső céggel végezteti el a munkavállaló korábbi tevékenységét (Legfelsőbb Bíróság Mfv. I. 10233/2002.). Megjegyzendő, hogy a felmondás indoka az átszervezés mellett kifejezetten arra utalt, hogy az alperesnél szűnik meg a belföldi értékesítési tevékenység. Jelen esetben ez a felmondás indok valósnak bizonyult, hiszen az alperesnél nem maradt több munkavállaló, az átszervezés körébe pedig beleérthető az, amikor a munkavállaló által ellátott tevékenységet egy más típusú szerződés keretében láttatja el a továbbiakban a munkáltató. A külső cég igénybevételének oka már az intézkedés célszerűsége körébe tartozik, mellyel a bíróság nem foglalkozhat (Legfelsőbb Bíróság Mfv. II. 10.086/1998/3.).

Az álláshirdetések sem cáfolták a felmondás indokának valóságát, mivel azokban egyértelműen a .... csoport keresett területi képviselőket, s annak eredményeképp az alperessel új munkaviszonyt senki sem létesített. Rámutat e körben a másodfokú bíróság arra is, hogy a 2011. november 3-án kelt taggyűlésen kívüli határozatban a tagok azt is meghatározták, hogy a társaságnak a vele munkaviszonyban álló ügyvezetőjén kívül minden más alkalmazottjának fel kell mondani, és ennek megfelelően történt meg a munkaszervezet átalakítása is. Az, hogy a határozatban megszabott határidőt az alperes túllépte, a felmondás jogszerűségére nem hat ki, és annak sincs jelentősége, hogy a határozat meghozatalakor az a cég, amellyel később az értékesítési tevékenység végzésére az alperes megállapodott, létezett-e. 

2. A jutalék és egészségpénztári befizetés, valamint átlagkereset-különbözet

A másodfokú bíróság e kereseti kérelmek körében a tényállást az alábbiak szerint egészíti ki:

A felperes és munkatársa, 1. személy 2011. október 12. napján keresetet indított az alperessel szemben, melyben jelen per felperese 1.198.994 Ft elmaradt jutalék és egészségpénztári befizetés, valamint annak kamatai megfizetésére kérte kötelezni az alperest. A felperes a keresetlevében utalt az e körben született szóbeli megállapodásra és arra, hogy a havi összesítőkből és az éves kimutatásokból nyomon követhető, hogy a jutalék megfizetésére mi alapján és hogyan került sor. A felperes részletesen levezette, hogy a követelt jutalékot miként számította ki, az alperes nettó kiskereskedelmi forgalmát, illetve nagykereskedelmi árrését is figyelembe véve. A keresetlevél szerint 2006. januárjától 2007. augusztusáig a tárgyhónapban befolyt nettó összegből 1.000.000 Ft került levonásra a működési költségekre, az e fölötti összeg képezte a jutalék alapját, amelyből a társaság a felperes számára 1,5 %-ot fizetett ki. 2007. szeptemberétől ez a rendszer annyiban változott meg, hogy a befolyt összegből 1.500.000 Ft került működési költségként levonásra, valamint külön el kellett számolni a kiskereskedelmi és a nagykereskedelmi forgalmat is. 

Az ügyben az első tárgyalást követően a felek egyezséget kötöttek, miután felperesek a keresetüket akként módosították, hogy nem vagyoni kárigényként kérték az alperes kötelezését 300 - 300.000 Ft megfizetésére. Ennek indokát az képezte, hogy az egészségpénztári befizetés hosszú időn keresztül elmaradt, annak utólagos befizetésére pedig lehetőség nem volt, és a felpereseket ezáltal ilyen összegű kár érte.

Az elsőfokú bíróság előtt megkötött egyezségben az alperes kötelezte magát arra, hogy megfizet jelen per felperese részére 15 napon belül bruttó 1.051.445 Ft-ot elmaradt munkabér címén, 300.000 Ft-ot nem vagyoni kártérítés (nem jövedelempótló kártérítés) címén. A felek kölcsönösen akként nyilatkoztak, hogy 2011. július 31. napjával bezárólag a munkaviszonyukból származóan egymással szemben igényt, így különösen jutalék jogcímén, illetve elmaradt egészségpénztári befizetés címén nem érvényesítenek. 

A .... M. ..../2011/5-II. számú végzésével az elsőfokú bíróság ezt az egyezséget jóváhagyta, megjegyezve, hogy annak a bírói ítélettel egyező hatálya van.

Ezen kiegészített tényállást is értékelve a másodfokú bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az elsőfokú bíróság a Pp. 148. § (3) bekezdése szerinti egyezséget jóváhagyó végzést jelen perben a bizonyítékok körében nem megfelelően értékelte. Nem annak volt ugyanis jelentősége, hogy az alperes elismerte-e az egyezséggel zárult perben a felperes követelését, vagy sem - megjegyzendő, hogy ilyen elismerő nyilatkozat az alperes részéről valóban nem is volt -, hanem annak a konzekvenciáit kell levonni, hogy az alperes a jutalék és egészségpénztári befizetés iránt indított perben a felperessel a bíróság által jóváhagyott egyezséget kötött. Abban bruttó 1.051.445 Ft elmaradt munkabér és 300.000 Ft nem vagyoni kártérítés (nem jövedelempótló kártérítés) megfizetését vállalta, azzal, hogy a felek 2011. július 31. napjával bezárólag a munkaviszonyból származóan igényt, különösen jutalék, illetve elmaradt egészségpénztári befizetés címén, egymással szemben nem érvényesítenek. 

Amint arra a Legfelsőbb Bíróság (Kúria) EBH 2011. évi 2410. számú határozatában rámutatott, a perbeli egyezség kettős természetű jogintézmény, mely egyrészről kötelmi jogviszonyt teremt a felek között, másrészről olyan eljárási cselekmény a felek részéről, mellyel kifejezésre juttatják a per befejezésére irányuló szándékukat, ezért a bíróság jóváhagyó végzésével [Pp. 148. § (3) bekezdés] ítélet hatályúvá válik. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ezzel elveszítené a kötelmi jog körében szabályozott anyagi jogi természetét. 

Az elsőfokú bíróság csupán az egyezség eljárásjogi, formai következményeit vonta le, holott ugyanakkor nem hagyható figyelmen kívül, hogy az alperes a felperesek jutalék és egészségpénztári követelése vonatkozásában kötött egyezséget. Ebből eredően a felperes ítélet hatályú okirattal bizonyította, hogy 2011. július 31. napjáig munkaviszonyából eredően neki e jogcímeken juttatás járt, azaz, hogy volt a felek között olyan megállapodás, mely alapján ezen összegek őt megillették. Ezt követően ezzel szemben az alperesnek kellett volna azt bizonyítania, hogy a továbbiakban a korábbi megállapodás nem volt már hatályban, és ennélfogva a felperest nem illette meg e jogcímeken semmilyen juttatás. Az alperes azonban erre nem hivatkozott, ilyen tartalommal még csak állítást sem tett. Állítás hiányában pedig az elsőfokú bíróság kioktatási kötelezettsége sem merülhetett fel.

A fentiekre figyelemmel a másodfokú bíróság a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján az elsőfokú bíróság ítéletét a felmondás vonatkozásában helybenhagyta, míg a jutalék és az egészségpénztári befizetések, és - ebből eredően - a felmondási időre járó bér, végkielégítés és szabadságmegváltás magasabb összege vonatkozásában előterjesztett kereseti kérelem estében is, az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta. E körben a megváltoztatás alapját az képezte, hogy a felperes a követelése jogalapját a becsatolt egyezséget jóváhagyó végzésével bizonyította, így meg lehetett állapítani, hogy a felperes a munkaviszonyának fennállta alatt jutalékra és a munkáltatótól egészségpénztári befizetésre jogosult volt. 

Az e jogcímeken előterjesztett követelések tekintetében a másodfokú bíróság a Pp. 213.§ (3) bekezdése szerint közbenső ítélettel határozott, ezért az elsőfokú bíróságnak az iratokat azzal küldi vissza, hogy ezek összegszerűségére az eljárást folytatni szükséges. 

A felperes összes követelését illetően a Pp. 213. § (2) bekezdése értelmében részítélettel kellett határozni. 

A felmondás jogszerűsége körében előterjesztett kereseti kérelme körében pervesztesnek minősülő felperest a Pp. 78. § (1) bekezdése szerint marasztalta a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendeletnek megfelelően - 12 x 238.964 Ft pertárgyérték mellett - megállapított ügyvédi munkadíjban, melynek összege az általános forgalmi adót már tartalmazza (50.000 Ft + áfa). 

A tárgyi költségfeljegyzési jogra tekintettel a feljegyzett fellebbezési illeték összegét a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 14. §-a értelmében az állam viseli, miután a felperes a Pp. 358/B. §-a alapján munkavállalói költségkedvezményre jogosult. 

Budapest, 2014. június 14. 

é dr. Váradi Erzsébet s. k.
a tanács elnöke

dr. Bérces Nóra s. k.							           dr. Takács Andrea s. k.                                     előadó bíró									    bíró