A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.VI.20.220/2015/6.szám

A Kúria a Dr. Péterfy Ügyvédi Iroda, ügyintéző: dr. Dézsi-Péterfy Ferenc ügyvéd által képviselt felperesnek a dr. Kende Júlia ügyvéd által képviselt alperes ellen kölcsön megfizetése iránt a  Bíróságnál 11.P.89.989/2013. szám alatt megindított és másodfokon a Törvényszék 67.Pf.636.327/2014/3. számú ítéletével befejezett perében a jogerős ítélet ellen a felperes által előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán tárgyaláson meghozta a következő 

í t é l e t e t:

A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartja.
Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 100.000 (százezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget, továbbá felhívásra az államnak 1.333.300 (egymillió-háromszázharmincháromezer-háromszáz) forint le nem rótt felülvizsgálati illetéket.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s

A felperes 2002. év vége és 2003. év eleje körüli időben különböző összegeket adott kölcsön az alperesnek, ebből az alperes több részletben visszafizetett a felperes részére összesen 6.667.200 forintot. A felperes, mint hitelező és az alperes, mint adós között 2007. május 24. napján kölcsönszerződés elnevezésű szerződés jött létre, amelyet teljes bizonyítóerejű magánokiratba foglaltak. E szerint a felperes 20.000.000 forint kamatmentes kölcsönt nyújtott az alperes részére. A 2008. május 23-án kelt, a kölcsönszerződés módosítása elnevezésű, ügyvéd által ellenjegyzett okiratban a teljesítési határidőt módosították azzal, hogy a 2007. május 24-én kötött szerződés egyéb részei érintetlenül maradnak. 

A felperes keresetében kérte, hogy a bíróság kötelezze az alperest 13.332.800 forint tőke és annak késedelmi kamatai megfizetésére. Előadta, hogy több alkalommal összesen 20.000.000 forint kölcsönt nyújtott az alperesnek, amelyből az alperes 6.667.200 forintot fizetett vissza, a fennmaradó összeggel tartozik. 

Az alperes a kereset elutasítását kérte. Előadta, hogy 20.000.000 forint kölcsönt nem kapott. Két ízben kért kölcsön, 3.000.000 és 2.500.000 forintot, ezeket visszafizette 6.667.200 forint összegben, a  kölcsönszerződés ugyanis nem volt kamatmentes. Az alperes a szerződés uzsorás jellegére hivatkozott az 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 202. §-a alapján, emellett állította, hogy a szerződéseket a saját maga, illetve a családja fenyegetettsége miatt írta alá. A kölcsönszerződés a Ptk. 207. § (6) bekezdése alapján is semmis, pénzátadás ugyanis a szerződés aláíráskor az okiratban foglaltakkal szemben egyáltalán nem történt. 

Az elsőfokú bíróság ítéletében a keresetet elutasította. Utalt arra, hogy a felperes által hivatkozott kölcsönszerződésekben nem volt utalás arra, hogy a hitelező mikor, hol és milyen módon teljesíti a szolgáltatásának minősülő pénz átadását, ezért azt állapította meg, hogy kellékhiány okán a felek között nem jött létre a kölcsönszerződés, ezen okirat alapján a felperesnek nem keletkezett érvényesíthető joga az alperessel szemben. Hivatkozott arra is, hogy a felek az okiratot ellenjegyző ügyvéd tanúkihallgatását egyezően nem indítványozták. A peres felek egybehangzó nyilatkozatára tekintettel 5.500.000 forint kamatmentes kölcsön átadását állapította meg. Miután az alperes a kölcsönösszegből a felperes által sem vitatottan 6.667.200 forintot megfizetett a felperesnek, így nem tartozik. Az elsőfokú bíróság szerint a felperesnek kellett volna azt bizonyítania, hogy ennél magasabb összegű kölcsönt nyújtott és azt át is adta az alperesnek. E körben a felperes a bizonyítási kötelezettségének nem tett eleget és meg sem tudta jelölni, hogy mikor, milyen tételekben adott kölcsönt az alperesnek. 

Az elsőfokú ítélet ellen a felperes élt fellebbezéssel. A másodfokú bíróság a per főtárgya tekintetében az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. A felperes által az alperes részére fizetendő elsőfokú perköltség összegét leszállította. Ítéletének indokolásában utalt arra, hogy az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyása a per főtárgya tekintetében részben eltérő indokokkal történt meg. Szemben az elsőfokú bíróság jogi álláspontjával a kölcsön összeg tényleges átadása nem feltétele a kölcsönszerződés létrejöttének. Ugyanakkor álláspontja szerint az elsőfokú bíróság a bizonyítékokat mégis a Pp. 206. § (1) bekezdésének megfelelően okszerűen, logikusan értékelte. A felperes érvelése, bizonyítékai nem támasztották alá a felperes által állított összegű kölcsön nyújtásának a tényét. A 2007. május 24-i kölcsönszerződés még azt sem tartalmazta, hogy a kölcsönösszeg a szerződés aláírását megelőzően átadásra került volna, a 2008. évi módosítás pedig csak a futamidőre vonatkozik, amiből szintén nem következik okszerűen, hogy a 20.000.000 forint átadása valamikor is megtörtént. 

A jogerős ítélettel szemben a felperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet. Ebben mindkét fokú ítélet hatályon kívül helyezését és a jogszabályoknak megfelelő ítélet meghozatalát, a keresetnek való helyt adást kérte. Másodlagosan pedig mindkét fokú ítélet hatályon kívül helyezése mellett az elsőfokú bíróság új eljárásra és új határozat hozatalára történő utasítását. 

A felperes a felülvizsgálati kérelmében kifejtette, hogy a bíróságok tévesen értelmezték a Ptk. 523. § (1)  bekezdését, a Pp. 196. §-t, valamint a Pp. 206. §-át is. A felperes teljes bizonyítóerejű magánokiratban igazolta a kölcsönszerződés létrejöttét. Az ügyvédi ellenjegyzéssel készített okirat a szerződő felek akaratát, nyilatkozatait tartalmazta. Az okirat egyértelműen bizonyította, hogy az alperes 20.000.000 forint kölcsönt kapott, ha a kölcsönösszeg nem került volna átadásra, úgy annak kellett volna szerepelnie a teljes bizonyítóerejű magánokiratban, hogy arra mikor fog sor kerülni. Az eljáró bíróságok tehát tévesen vonták le azt a következtetést, hogy ilyen összeg átadása nem történt meg. A felperes szerint a 20.000.000 forint kölcsön átadását megerősíti az a körülmény, hogy a felek 2008. május 23-án a kölcsönszerződést a futamidő tekintetében módosították, az alperes ezt is aláírta, nem vitatta kölcsönösszeget. 

Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte. 

A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott. 

A felperes a felülvizsgálati kérelmében az eljáró bíróságok Pp. 206. §-a szerinti mérlegelését támadta. A Kúria felülvizsgálati ügyekben követett töretlen gyakorlata szerint a felülvizsgálati eljárás keretében a bíróság mérlegelési körébe tartozó kérdés általában nem vizsgálható és nincs lehetőség a bizonyítás adatainak újabb egybevetésére és értékelésére, felülmérlegelésre csak igen kivételesen, akkor kerülhet sor, ha a tényállás feltáratlan maradt, iratellenes, vagy okszerűtlen, illetve logikai ellentmondást tartalmaz. Ez a jelen ügyben nem állapítható meg. 

Az eljáró bíróságok elfogadták a felperes azon állítását, hogy az alperessel a Ptk. 523.§ (1) bekezdése szerinti kölcsönszerződést kötött. Az sem volt vitás, hogy ennek keretében bizonyos összegeket az alperesnek átadott. Az azonban az ügyben egyértelműen megállapítható volt, hogy a pénzátadásra nem egy összegben és nem a teljes bizonyító erejű magánokiratban foglaltak aláírásakor került sor, hanem a felperes állítása szerint is azt jóval megelőzően, részletekben. A Pp. 164. § (1) bekezdése alapján a bizonyítási teher a felperest terhelte a kölcsönösszegek átadását, összegszerűségét illetően. A felperes azonban nem tudta megjelölni, hogy mikor, milyen összegű kölcsönt nyújtott az alperesnek. A kölcsönnyújtásra vonatkozó  előadását gyengítette az is, hogy a 20.000.000 forint kölcsönösszegben az alperes terhére kölcsönnek nem tekinthető összeget is elszámolt, azt a 2.000.000 forintot, amelyet a vendéglátóipari egységében az alperes ismerősei fogyasztottak. A Kúria egyetért tehát az eljáró bíróságok azon jogi álláspontjával, hogy a felperes által bemutatott teljes bizonyítóerejű magánokirat a 20.000.000 forint kölcsön folyósítását nem bizonyítja, ahogy a futamidő meghosszabbítására készült okirat sem, mert a per egyéb adatai az okiratban foglaltaknak ellentmondanak.  Dr. B. I. ügyvéd az 5. sorszámú jegyzőkönyvben foglalt vallomásában előadta, hogy az általa készített módosító szerződés aláírásakor nem tartozáselismerő nyilatkozat készült az alperes részéről. Később, de még a pert megelőzően az alperestől megtudta, hogy a kölcsön összege jóval kevesebb volt mint 20.000.000 forint, annak jelentős része kamat. A 2007. május 24-én készült okiratot ellenjegyző ügyvéd tanúkénti meghallgatását egyik fél sem kérte. A részben erre tekintettel is fennálló bizonyítatlanság jogkövetkezményeit a Pp. 164.§ (1) bekezdése alapján a felperesnek kell viselnie. 

Az alperes két részletben, összesen 5.500.000 forint összegű kölcsön átvételét elismerte és a felperes sem vitatta, hogy a tartozás fejében az alperes 6.667.200 forintot visszafizetett. Ügyleti kamat kikötését a felperes kifejezetten tagadta. A    2002-2003 évben nyújtott kölcsönöknek a törlesztése tehát 2007-2008-ban  megtörtént. A Kúria szerint az eljáró bíróságok jogszerűen állapították meg, hogy a többlettörlesztés fedezte a felmerült késedelmi kamatokat, így az alperes nem tartozik. 

A kifejtettek alapján a Kúria szerint a jogerős ítélet nem jogszabálysértő, ezért azt a Pp. 275. § (3) bekezdése szerint hatályában fenntartotta. 

A felperes felülvizsgálati kérelme nem vezetett eredményre, ezért a Kúria kötelezte, hogy fizesse meg a Pp. 270. § (1) bekezdése szerint alkalmazandó Pp. 78. § (1) bekezdése alapján az alperesnek a felülvizsgálati eljárással felmerült perköltségét. Ennek összegét a Kúria a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3. § (2) és (5) bekezdése alapján határozta meg. 

A felperes a perben személyes illetékfeljegyzési joggal rendelkezett, ezért pervesztességére tekintettel az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 74. § (3) bekezdése, valamint a 6/1986. (VI.26.) 13. § (2) bekezdése és 15. §-a alapján köteles megfizetni külön felhívásra az államnak a le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket. 

Budapest, 2015. január 19. 

Dr. Wellmann György s.k. a tanács elnöke, Tamáné dr. Nagy Erzsébet s.k. előadó bíró, dr. Árok Krisztián s.k. bíró

							A kiadmány hiteléül: 

Sz.Sz.						bírósági ügyintéző