FŐVÁROSI BÍRÓSÁG 
19.P. 23.191/2006./19.

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN !

A Fővárosi Bíróság 

a dr. Beleznay Zsolt ügyvéd (1052. Budapest, Váci utca 10.) által képviselt

felperes neve... lakós felperesnek

a dr. Árnyasi Katalin ügyvéd (1066. Budapest, Teréz krt. 48.) által képviselt

I.rendű alperes neve ... I. rendű és

II. rendű alperes neve ... II. r. alperes ellen

személyiségi jog megsértése miatt indított perében meghozta a következő

					Í T É L E T E T :

A bíróság megállapítja, hogy az I.r. alperes által írt és a II.r. alperes által kiadott „...” című műben az I-II.r. alperesek azzal, hogy 

–	sorozatosan és kétséget kizáróan valótlanul állították, hogy felperes nevevolt az 1970. áprilisában L.A. sérelmére elkövetett emberölés elkövetője és ezen cselekményét előre kitervelten, kegyetlenül és bosszúvágyból követte el

megsértették a a felperes jóhírnév védelméhez és emberi méltóság védelméhez, valamint becsület védelméhez fűződő személyiségi jogait.

A bíróság megállapítja, hogy ugyanezen műben az I-II.r. alperesek annak megalapozatlan állításával, hogy

–	felperes neve1966. és 1970. között folyamatosan szexuális zavarokkal – köztük impotenciával - küzdött volna
–	annak állításával, hogy felperes nevesunyi és szarházi személyiség lenne
–	folyamatosan hazudozó személy lenne

megsértették a felperes emberi méltóság védelméhez és jóhírnév védelméhez fűződő személyiségi jogait.

A bíróság megállapítja, hogy ugyanezen műben az I-II.r. alperesek azzal, hogy 

–	a műben a felperes hozzájárulása nélkül közzé tette a felperes 1970-ben keletkezett tanúvallomását, benne a benne lévő személyes adatokkal, valamint a felperes szexuális életére vonatkozó iratokat tett közzé,

megsértette a magántitok védelméhez és a személyes adatok védelméhez fűződő jogát.

A bíróság kötelezi az I-II.r. alpereseket, hogy elégtétel adásaként az ítélet jogerőre emelkedésétől számított 15 napon belül magánlevélben fejezzék ki sajnálkozásukat a felperesnek a megállapított jogsértésekért. A bíróság feljogosítja a felperest, hogy a levél tartalmát nyilvánosságra hozza. 

A bíróság kötelezi az I-II.r. alperest arra, hogy a mű még fellelhető példányait 15 napon belül semmisítse meg. 

A bíróság kötelezi az I-II.r. alpereseket, hogy 15 napon belül fizessenek meg -  egyetemlegesen – a felperesnek 5.500.000.-Ft, azaz ötmillió-ötszázezer forintot, annak 2006. május 10. napjától a kifizetés napjáig járó, a késedelemmel érintett naptári fél évet megelőző napon érvényes mértékű jegybanki alapkamatát.

A bíróság ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasítja.

A peres felek a képviselettel felmerülő költségeiket maguk viselik.

A tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt 900.000.-Ft, azaz kilencszázezer forint illetékből a felperes 550.000.-Ft, azaz ötszázötvenezer forintot, az I-II.r. alperesek – egyetemlegesen – 350.000.-Ft, azaz háromszázötvenezer forintot kötelesek a Magyar Államnak megfizetni, külön felhívásra.

Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított 15 napon belül van helye fellebbezésnek, melyet ennél a bíróságnál kell három példányban előterjeszteni.

Fellebbezés esetén a Fővárosi Ítélőtábla előtt a jogi képviselet kötelező.

A fellebbezési határidő lejárta előtt a peres felek kérhetik, hogy a fellebbezést a másodfokú bíróság tárgyaláson kívül bírálja el.

Ha a fellebbezés csak a perköltség nagyságára, vagy viselésére, a teljesítési határidőre, a kamatfizetési kötelezettségre, a kamat mértékére  vagy az állam által előlegezett költség viselésére vonatkozik, illetőleg, ha a fellebbezés csak az ítélet indokolása ellen irányul,  bármelyik fél kérheti, hogy a fellebbezést a másodfokú bíróság  tárgyaláson bírálja el.

					I N D O K O L Á S 

L.A. ...i ápolónő 1970. április 19-ére virradó hajnalon emberölés bűncselekményének áldozata lett. Az esemény akkoriban nagy közfigyelmet keltett. A rendőrségi nyomozás azonban nem vezetett eredményre. Az emberölés bűncselekményének elévülési idejét követően az eljárást megszüntették. A jelenben már a büntető ügy, illetve a nyomozás iratai sem találhatóak fel. Miután a felperes 1966. és 1970. között ismerte az áldozatot, vele személyes kapcsolatban is állt, ezért őt a rendőrség tanúként, egy esetben meghallgatta 1970. április 20-21-én. A felperes ugyanakkor nem vált a bűncselekmény gyanúsítottjává, őt a rendőrség az elkövetéssel nem gyanúsította meg. A rejtélyesnek minősült halálesettel később több újságcikk, publicisztika, illetve riportkönyv is foglalkozott.

A téma felkeltette I.rendű alperes neve I.r. alperes újságíró, író érdeklődését is.Az  I.r. alperes hivatalos engedéllyel tanulmányozhatta az akkor még meglévő nyomozati iratokat, azok egy részéről hivatalosan másolatot készíthetett. Az I.r. alperes beszélt az áldozat akkor még élő közvetlen hozzátartozóival, ismerőseivel, különböző iratokat szerzett be. Az I.r. alperes ígéretet tett az áldozat akkor még élő testvérének, hogy amennyiben irodalmi művet ír az eseményről, azt csak az áldozat testvérének halála után jelenteti meg.

Az I.r. alperes által írt és II.r. alperes által kiadott „...” c. mű kiadására végülis 2006-ban került sor. Már a mű megjelenésekor, illetve az azt kísérő I.r. alperesi interjúk során nagy figyelmet keltett az, hogy a műben a bűncselekmény elkövetőjeként egyértelműen a jelen per felperesét nevezte meg az író teljes névvel és valós személyi adatokkal. A mű visszatérően és teljes egyértelműséggel azt állítja, hogy a bűncselekményt a felperes követte el. Előre kitervelten, bosszúvágyból azért, hogy megakadályozza, hogy az áldozat „másé legyen”. Az I.r. alperes több fórumon hangoztatta, hogy művével az áldozat számára kíván „igazságot szolgáltatni”. 

A 383 oldal terjedelmű mű, amelynek borítóján elől a meggyilkolt ápolónő fényképe, hátoldalán pedig síremlékének fényképe került elhelyezésre, 2.580.-Ft-os fogyasztói áron került a könyvesboltokba. Előszóban I.r. alperes közli, hogy a maga részéről felhasználta azt a levelet, amelyet az áldozat két nappal a halála előtt egyik barátnőjének írt, és amelyben adat van arra, hogy az kitől félt akkor. Az előszóban a szerző közli azt, hogy „A jegyzőkönyvek, ... naplója és levelei birtokában regényt írtam az …. igazságszolgáltatás parancsát követve. Történelemként tekintettem az akkori tényekre és a szereplőkre.” Az I.r. alperes azt is közli, hogy az akkori szereplőket valamennyiüket teljes nevükön szerepelteti és egyes, az ügyben elkötelezett nyomozók instrukcióit követve megnevezi a gyilkosság elkövetőjét is. Az előszó hangsúlyozza azt is, hogy a dokumentumok mellett és ellenére az I.r. alperes regényt írt. Az előszó azt is tartalmazza, hogy  az I.r. alperes azt foglalta irodalmi formába, amelyet a nyomozók kiderítettek. Az előszó a következő szavakkal zárult: „Számomra – s a nyomozók és a nyilvánosság számára – csak ..., csak az ... igazsága lehet az igazság. Ennek az erkölcsi kötelezettségnek a vállalása és kimondása alól senki, semmi nem menthet fel bennünket, ha nyugodtan és tisztességesen akarunk élni”. A mű végén, annak  374. és 375. oldalán az I.r. alperes „regényen kívüli” megjegyzést fűzött a műhöz: „felperes neve20 évesen, rossz pillanatban, magában tévelyegve találkozott A.val. Csak szenvedélyt, nem szerelmet érzett. A szerelem teljesítette volna amire vágyott, és amit ... nem utasított el. Saját kudarcának rabja lett. Az egyetlen igaz és tanúságtevő barátnő, I.É. szerint ... jónak, gyöngének de esendőnek látta. felperest a szenvedély elvakította, jóvátehetetlen és megbocsáthatatlan tettbe sodorta. Amit érzelmileg átélt, sok mindenki más is átéli, de szerencsére csak kevesen lépik át azt a határt, ami után sem önmagától, sem a nyilvánosságtól nem kaphat sem megértést, sem erkölcsi felmentést. Istenen kívül dönthet bárki az életünkről?”  A megjegyzés a következő mondattal zárul (a főhősre vonatkoztatva): Nyugodhat békén mindaddig, amíg az, aki halálba küldte, be nem ismeri megbocsáthatatlan bűnét?” A mű 357-366. oldalán teljes egészében közzé tették azt a tanúkihallgatási jegyzőkönyvet, amelyben a felperest hallgatták meg tanúként az emberölés ügyében. A mű további részében a 376-383. oldalig az eredeti gépelt változatot is közzé tették. A felperes valamennyi személyi adatával. Az alperesek ehhez a felperes hozzájárulását nem kérték, ilyet tőle nem is kaptak. 

A műben több helyen szerepel az, hogy a személy szerint megnevezett felperes az adott időszakban különböző szexuális zavarokkal küzdött és az áldozat irányában több esetben impotensnek bizonyult. Az alperesek a felperes szexuális életére vonatkozó adatok közzétételéhez sem kérték a felperes hozzájárulását.

A mű a felperes közvetlen környezetében nagy feltűnést keltett. Lakóhelyén számos példányt megvásároltak. A felperes ismerősei, rokonai a mű tartalmáról tudomást szereztek, azzal több TV-műsor is foglalkozott. Olyan eset is volt, hogy a felperes és az I.r. alperes együttesen vett részt a nagy nézettségű TV-műsorban. A vele szemben megfogalmazott emberölési vád a felperest igen súlyosan érintette, lelki egyensúlya megromlott. Többen hitelt adtak a könyvben leírtak valóságtartalmának, ezáltal a felpereshez fűződő viszonyuk megváltozott. A felperes ismerősei felé is többszörösen magyarázkodni kényszerült. A műben megfogalmazott vád a felperes közvetlen hozzátartozóit is rendkívül negatív módon érintette. A felperest ez is megviselte.

A mű a bíróság által pontosan meg nem határozható példányszámban jelent meg, azt országszerte terjesztették. Több esetben szerepelt a különböző sikerlistákon is. A felperes úgy ítélte meg, hogy a mű tartalma többszörösen és súlyosan sérti a személyiségi jogait, ezért keresettel fordult a bírósághoz, amelyben többek között ideiglenes intézkedéssel kérte a mű további terjesztésének megtiltását. A bíróság az ideiglenes intézkedés tekintetében a kérelemnek helyt adott és 2006. szeptember 12-én kelt 5. számú végzésével az alpereseket eltiltotta a könyv további forgalmazásától, valamint kötelezte őket, hogy a már kereskedelmi forgalomba került példányokat a könyvterjesztőktől 15 napon belül szállíttassák vissza és azt a bíróság jogerős ítéletéig, illetve az ideiglenes intézkedés fenntartásáig a nyilvánosság számára ne tegyék hozzáférhetővé. A bíróság az ideiglenes intézkedést előzetesen végrehajthatóvá nyilvánította. A végzés fellebbezés hiányában jogerőre emelkedett.

A felperes keresetében annak megállapítását kérte, hogy a műben az I-II.r. alperesek sokszorosan megsértették személyiségi jogait, emberi méltóság, jóhívnév, valamint magántitok védelméhez fűződő személyiségi jogait. A felperes álláspontja szerint a szexuális életére vonatkozó valótlan állítások egyértelműen emberi méltóságot sértettek. A könyv több esetben állítja róla azt, hogy a mű főhőse irányában impotensnek mutatkozott. A felperes ebben a körben sérelmezte azt, hogy őt hazug embernek, sunyi embernek mutatták be, aki erőszakosan közeledett az áldozathoz. A felperes jóhírnevének sérelmét látta egyértelműen azokban az állításokban, amelyek arra vonatkoztak, hogy ő volt a bűncselekmény elkövetője, azt előzetesen kitervelte, bosszúvágyból, illetve szerelemféltésből követte el. A felperes ebben a körben sérelmezte az emberölés részletes leírását, annak taglalását, hogy ő milyen módon követte el a borzalmas bűncselekményt.  A felperes külön sérelmezte a magántitkának nyilvánosságra hozatalát, vagyis a tanúkihallgatási jegyzőkönyv teljes körű közlését is.  Felperes a jogsértések megállapításán túlmenően kérte az alperesek elégtétel adására való kötelezését és kérte a mű-példányok megsemmisítését. A felperes előadta, hogy az alperesek nem vehetik át az igazságszolgáltatás szerepét. Tiszteletben kell tartaniuk az ártatlanság vélelmének alkotmányos alapelvét, a személyhez fűződő jogokat, mindezeket a műfajtól függetlenül tiszteletben kell tartani. A felperes 8 millió forint nem vagyoni kártérítés megfizetésére is kérte kötelezni az alpereseket, tekintettel a jogsértés általa rendkívülinek ítélt tárgyi súlyára. A felperes álláspontja szerint a művel az alperesek rendkívüli hátrányokat okoztak részére, ezért indokolt a viszonylag nagy összegű nem vagyoni kártérítés.

Az I-II.r. alperesek a kereset teljes elutasítását kérték. Hangsúlyozták azt, hogy az I.r. alperes szépirodalmi művet, regényt hozott létre, nem dokumentum-regényről van szó, hanem egy fikciós műalkotásról, amelybe eleve kizárt a személyiségi jogok megsértése. Az alperesek hangsúlyozták azt, hogy a műben nem a felperes jelenlegi személyiségére vonatkozóan tettek megállapításokat, hanem egy múltbeli esemény vonatkozásában fejtett ki a szerző érdemi véleményt, értékítéletet, amelyet a felperes alappal nem kifogásolhat. Az I.r. alperes előadta, hogy célja az áldozat számára történő igazságszolgáltatás volt. Előadta, hogy a rendelkezésére álló adatok alapján meggyőződősévé vált az, hogy a bűncselekményt a felperes követte el. Ezt álláspontja szerint hasonlóan látták az ügyben eljáró nyomozók is. Ebben a körben az alperes tanúbizonyítást is felajánlott. Előadták az alperesek, hogy az alpereseknek a kért igények kielégítésére anyagi forrásuk egyébként nincs. Nem tartották hitelesnek a felperesnek az őt ért hátrányok tekintetében tett előadását sem. 

A bíróság a felperes keresetét részben alaposnak találta.               

Az Alkotmány 2. §. (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. A 8. §. (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait. Ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. Az 54. §. (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől önkényesen senkit nem lehet megfosztani. Az Alkotmány 57. §. (2) bekezdése fogalmazza meg az ártatlanság vélelmének alkotmányos alapelvét. Ennek megfelelően a Magyar Köztársaságban senki nem tekinthető bűnösnek mindaddig, amíg büntetőjogi felelősségét a bíróság jogerős határozata nem állapítja meg. Az 59. §. (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaságban mindenkit megillet a jóhírnévhez, a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint a magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog. A 61. §. (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabad véleménynyilvánításra és arra, hogy a közérdekű adatokat megismerje, illetőleg terjessze. A 70/G. §. (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság tiszteletben tartja és támogatja a tudományos és művészeti élet szabadságát, a tanszabadságot, a tanítás szabadságát. 

A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 12. §.-a az Alkotmányos rendelkezéssel összhangban azt állapítja meg, hogy az igazságszolgáltatás a bíróság feladata. E körben a terhelt büntetőjogi felelősségéről a büntető ügyekben eljáró bíróságok döntenek. Bűncselekmény elkövetése miatt bárkinek a felelősségét megállapítani és emiatt vele szemben büntetést kiszabni egyedül a bíróság jogosult. Az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett Európai Emberi Jogi Egyezmény 6. cikkének 2. pontja értelmében minden bűncselekménnyel gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították. A bíróság ebben a körben rögzíteni kívánja azt, hogy a felperest meg sem gyanúsították bűncselekménnyel. A 8. cikk 1. pontja értelmében mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését tiszteletben tartsák. A 10. cikk 1. pontja értelmében mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához. Ez a jog magában foglalja a véleményalkotás szabadságát és az információk, eszmék megismerésének és közlésének szabadságát, országhatárokra tekintet nélkül és anélkül, hogy ebbe hatósági szerv beavatkozhasson. A 2. pont értelmében e kötelezettségekkel és felelősséggel együtt járó szabadságok gyakorlása a törvényben meghatározott olyan alakszerűségeknek, feltételeknek, korlátozásoknak vagy szankcióknak vethető alá, amelyek szükséges intézkedéseknek minősülnek egy demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a zavargás vagy bűnözés megelőzése, a közegészség vagy az erkölcsök védelme, mások jóhírneve vagy jogai védelme, a bizalmas értesülés közlésének megakadályozása vagy a bíróságok tekintélyének és pártatlanságának fenntartása céljából.

A Ptk. 75. §. (1) bekezdése értelmében a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak. Ez a személyhez fűződő jogok védelmének alap rendelkezése, amely egyértelműen objektív felelősséget fogalmaz meg akkor, amikor mindenkinek kötelezettségévé teszi ezen jogok tiszteletben tartását. Ez a kötelezettség a következetes bírói gyakorlat értelmében teljességgel független a sérelmezett közlés műfajától, azaz irodalmi műben is elkövethető személyhez fűződő jogok megsértése. Nincs jogszabályi kivétel ebben a vonatkozásban. A bíróság tehát a jogszabály alapján nem osztotta az alperesek ezzel kapcsolatos álláspontját, vagyis azt, hogy egyes műfajok vonatkozásában eleve kizárt lenne a személyiségi jogi felelősség megállapítása. A 76. §. értelmében a személyhez fűződő jogok sérelmét jelenti különösen az egyenlő bánásmód követelményének megsértése, a lelkiismereti szabadság sérelme és a személyes szabadság jogellenes korlátozása, a testi épség, az egészség, valamint a becsület és az emberi méltóság megsértése. A 78. §. (1) bekezdése szerint a személyhez fűződő jogok védelme kiterjed a jóhírnév védelmére is. A (2) bekezdés értelmében a jóhírnév sérelmét jelenti különösen, ha valaki más személyre vonatkozó, azt sértő, valótlan tényt állít, híresztel vagy való tényt hamis színben tüntet fel. A 81. §. (1) bekezdése szerint személyhez fűződő jogokat sért, aki a levéltitkot megsérti, továbbá aki a magántitok vagy üzleti titok birtokába jut, azt jogosulatlanul nyilvánosságra hozza vagy azzal egyéb módon visszaél. A 83. §. (1) bekezdése szerint a számítógéppel vagy más módon történő adatkezelés és adatfeldolgozás a személyhez fűződő jogokat nem sértheti. A (2) bekezdés szerint a nyilvántartott adatokról tájékoztatást – az érintett személyen kívül – csak az arra jogosult szervnek vagy személynek lehet adni. 

Az 1992. évi LXIII. törvény a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról rendelkezik, (továbbiakban Avtv). Az Avtv 2. §. 1. pontja rögzíti azt, hogy személyes adat bármely meghatározott természetes személlyel kapcsolatba hozható adat, az adatból levonható az érintettre vonatkozó következtetés. A személyes adat az adatkezelés során mindaddig megőrzi e minőségét, amíg kapcsolata az érintettel helyreállítható. A személy különösen akkor tekinthető azonosíthatónak, ha őt – közvetlenül vagy közvetve – név, azonosító jel, illetőleg egy vagy több fizikai, fiziológiai, mentális, gazdasági, kulturális vagy szociális azonosságára jellemző tényező alapján azonosítani lehet. A 2.§. 2. pontja értelmében különleges adat 2/b. pont alapján az egészségi állapotra, a kóros szenvedélyre, a szexuális életre vonatkozó adat, valamint a bűnügyi személyes adat. A 2.§. 3. pontja értelmében bűnügyi személyes adat a büntető eljárás során vagy azt megelőzően a bűncselekménnyel vagy a büntető eljárással összefüggésben, a büntető eljárás lefolytatására, illetve a bűncselekmények felderítésére jogosult szerveknél, továbbá a büntetés végrehajtás szervezeténél keletkezett, az érintettel kapcsolatba hozható, valamint a büntetett előéletre vonatkozó személyes adat. Az Avtv 3. §. (1) bekezdése szerint személyes adat akkor kezelhető, ha ahhoz az érintett személy hozzájárul, vagy – törvény felhatalmazása alapján az abban meghatározott körben – helyi önkormányzat rendelete elrendeli. A különleges adat kezelésének lehetőségéről a jogszabály külön rendelkezik a 3. §. (2) bekezdése szerint oly módon, hogy különleges adat akkor kezelhető, ha az adatkezeléshez az érintett írásban hozzájárul vagy a 2. §. 2/A. pontjában foglalt adatok esetében az nemzetközi egyezményen alapul vagy Alkotmányban biztosított alapvető jog érvényesítése, továbbá a nemzetbiztonság, a bűnmegelőzés vagy a bűnüldözés érdekében a törvény elrendeli, illetve a c/ pont alapján egyéb esetekben azt törvény elrendeli. A bíróság szükségesnek tartja rögzíteni azt, hogy a mű közzétételére 2006-ban került sor, ezért az Avtv. szabályait akkor is kötelesek megtartani, ha az egyes adatok keletkezésének időpontjában (például a tanúkihallgatási jegyzőkönyv keletkezésének idején) még nem létezett külön adatvédelmi törvény. 

A szabad véleménynyilvánításhoz való jog tartalmával, terjedelmével, jogi védelmével és korlátaival több esetben foglalkozott az Alkotmánybíróság is. Az Alkotmánybíróság 30/1992.(V.26.) AB számú határozatának indokolásában kifejtette, hogy a szabad véleménynyilvánításhoz való jog olyan kiemelt fontosságú alkotmányos alapjog, amely csak kivételesen indokolt esetben korlátozható. Azt is kifejti, hogy a szabad véleménynyilvánítási jogot korlátozó rendelkezéseket minden esetben megszorítóan kell értelmezni. Ebben a körben a leginkább részletes okfejtést az Alkotmánybíróság 36/1994.(VI.24.) AB számú határozatának indokolása tartalmazza. Ez alapelvként rögzíti, hogy a szabad véleménynyilvánításhoz való jog a véleményt annak érték- és igazságtartalmától függetlenül védi. Az Alkotmány a szabad kommunikációt biztosítja és nem a kifejtett vélemény tartalmára vonatkozik a szabad véleménynyilvánítás alkotmányos alapjoga. Mindebből a bíróságra nézve az következik, hogy amennyiben a bíróság egy – egy kitételt véleményként értékel, nem vizsgálhatja annak érték- és valóságtartalmát, mert az nem a feladata. A bíróság a véleményként történő értékeléssel nem a kifejtett véleménnyel való azonosulását vagy azzal való szembehelyezkedését fejezi ki, mert az sem a feladata. Az Alkotmánybíróság részletesen foglalkozott az Európai Emberi Jogi Bíróság vonatkozó gyakorlatával. Ennek alapelveként rögzítette, hogy nincs demokratikus társadalom pluralizmus, tolerancia és nyíltság nélkül, a véleménynyilvánítás szabadsága a demokratikus társadalom egyik alapköve, fejlődésének egyik feltétele. E szabadság az olyan gondolatokat, információkat, elveket és nézeteket is megilleti, amelyek sértőek, meghökkentőek vagy aggodalmat keltenek. A nemzetközi gyakorlat alapján az Alkotmánybíróság rögzíti azt, hogy a közszereplőknek az átlagosnál jobban kell tűrniük a kritikát. A bíróság ennek kapcsán szükségesnek tartja rögzíteni, hogy a jelen per felperese nem minősül semmilyen formában közszereplőnek, politikai  közhatalom gyakorlásában nem vesz részt és a közszereplők egyéb kategóriájába sem sorolható be. Így nincs a felperesnek fokozott tűrési kötelezettsége. 

Az Alkotmánybíróság rögzíti, hogy az Alkotmány véleménynyilvánítási szabadság megfogalmazásánál nem tesz kifejezett különbséget tényközlés és értékítélet között. A véleménynyilvánítási szabadság alapvető célja annak a lehetőségnek a biztosítása, hogy az egyén mások véleményét formálja, meggyőzzön másokat saját álláspontjáról. A véleménynyilvánítás szabadsága ezért általában mindenféle közlés szabadságát magában foglalja, mégpedig függetlenül a közlés módjától és értékétől, erkölcsi minőségétől és többnyire valóságtartalmától is. Önmagában valamely tény közlése is véleménynek minősülhet, hiszen magának a közlésnek a körülményei is tükrözhetnek véleményt, azaz a véleménynyilvánítás alkotmányos alapjoga nem korlátozódik csupán az értékítéletekre. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor szükségesnek találta a véleménynyilvánítási szabadság határainak megvonásánál különbséget tenni értékítélet és tényközlés között. Az értékítéletre, az egyén személyes véleményére a véleménynyilvánítási szabadság minden esetben kiterjed, függetlenül attól, hogy az értékes vagy értéktelen, igaz vagy hamis, érzelmen vagy észérveken alapul. A szintén alkotmányos oltalom alatt álló emberi méltóság, becsület, jóhírnév azonban az értékítéletben megnyilvánuló véleménynyilvánítási szabadság külső korlátja lehet. Nyomatékkal hangsúlyozza azt az Alkotmánybíróság, hogy a véleménynyilvánítási szabadság nem ilyen feltétlen a tényállítások tekintetében. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a véleménynyilvánítás szabadsága nem terjed ki a becsületsértésre alkalmas valótlan tények közlésére akkor, ha a nyilatkozó személy kifejezetten tudatában van a közlés valótlanságának (tudatosan hamis közlés) vagy foglalkozása, hivatása gyakorlásának szabályai szerint elvárható lett volna tőle a tények valóságtartalmának vizsgálata, de a véleménynyilvánítási alapjog felelős gyakorlásából adódó gondosságot elmulasztotta. A véleménynyilvánítás szabadsága csak a bírálat, jellemzés, nézet és kritika szabadságát foglalja magában, de az alkotmányos védelem nem vonatkozhat a tények meghamisítására. Ezen túlmenően a szabad véleménynyilvánítás olyan alkotmányos alapjog, amely csak felelősséggel gyakorolható és a valótlan tények közlésének elkerülése érdekében bizonyos kötelezettségekkel jár a közvélemény alakításában hivatásszerűen részt vevő személyek esetében. A bíróság szerint a jelen esetben az I. r. alperes egyértelműen a közvélemény alakítására törekedett, így fokozottan fennáll a felelős joggyakorlás követelménye az ő esetében. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor azt is rögzíti, hogy a véleménynyilvánítás szabadsága ugyanakkor kiterjed a becsületsértésre alkalmas, valóságnak megfelelő tények, információk közlésére is, amely szabadságnak ugyanakkor az emberi méltóság, a becsület és a jóhírnév védelme külső korlátja lehet.

Az állandó bírói gyakorlat az általános személyiségi jogi perekben is alkalmazza az LFB által eredetileg a sajtóhelyreigazítási perekre nézve kidolgozott kollégiumi állásfoglalásokban rögzített vizsgálati szempontokat. A PK 12. sz. állásfoglalásnak megfelelően a közleményt, a közlést a maga egészében kell vizsgálni. A kifogásolt kifejezéseket, kitételeket nem formális megjelenésük, hanem valós tartalmuk szerint kell megítélni. A közlemény egymással összetartozó részeit összefüggésükben kell értékelni és az értékelésnél tekintettel kell lenni a társadalmilag kialakult közfelfogásra is. A jogosult személyének megítélése szempontjából közömbös részletek, pontatlanságok, lényegtelen tévedések nem adnak alapot jogsértés megállapítására. Véleménynyilvánítás, értékelés, bírálat, valamint a társadalmi, gazdasági, politikai, tudományos vagy művészeti vita önmagában ugyancsak nem lehet jogsértés megállapításának alapja. A PK 14. sz. állásfoglalása értelmében a kifogásolt tényállítások valóságát az állító fél köteles bizonyítani. Ez akkor is így van, ha átveszi, illetve híven közli más személy tényállítását vagy átveszi más szerv közleményét. A Pp. 164.§.(1) bekezdése értelmében a per eldöntéséhez szükséges tényeket általában annak a félnek kell bizonyítania, akinek érdekében áll, hogy azokat a bíróság valónak fogadja el. A 206.§.(1) bekezdése szerint a bíróság a tényállást a peres felek előadása és a peres eljárás során felmerült bizonyítékok egybevetése alapján állapítja meg, a bizonyítékokat a maguk összességében értékeli és meggyőződése szerint bírálja el. 

A Ptk. 85. §. (1) bekezdése értelmében a személyhez fűződő jogokat személyesen kell érvényesíteni. A PK 13. sz. állásfoglalás a személyes érintettséget akkor látja megvalósulni, ha a közlemény az adott személyre – nevének megjelölésével vagy egyéb módon – utal vagy személye a közlemény tartalmából egyébként felismerhető. A jelen esetben a felperes személyes érintettsége a bíróság álláspontja szerint kétségbevonhatatlan. A jegyzőkönyv közölt adatai a felperes személyes beazonosítására egyértelműen alkalmasak. Az alperesek maguk sem vitatták, hogy a jelen per felpereséről teszi a megállapításokat a perbeli mű. A bíróság ilyen körülmények között a felperes keresetét érdemben vizsgálta.

A bíróság már a korábbiakban is utalt arra, hogy önmagában a műfaj nem teszi kizárttá a személyiségi jogi felelősség vizsgálatát. Ha az alperesek azt a megoldást választották, hogy konkrét személyt neveznek meg egy bűncselekmény elkövetőjeként, konkrét személyről tesznek félreérthetetlen tényállításokat, akkor a bíróság szerint érdemben nem védekezhetnek azzal, hogy itt csupán fikcióról lenne szó. A mű bevezetője, majd pedig a hozzáfűzött megjegyzés egyértelművé és félreérthetetlenné teszi azt, ami a regény egészéből is egyértelműen kitűnik, hogy a szerző a jelen per felperesét tartja a bűncselekmény elkövetőjének, köznyelven szólva L.A. gyilkosának. Ezek a bíróság szerint félreérthetetlenül tényállítások, nem vonhatóak a véleménynyilvánítás alkotmányosan védett körébe. A bíróság álláspontja tehát egyértelmű abban, hogy a hatályos jogszabályok nem teszik lehetővé azt, hogy akárcsak az „írói igazságszolgáltatás” nevében bárki egy adott személy vonatkozásában büntetőjogi felelősséget állapítson meg, emberöléssel vádoljon meg valakit és nyilvánvaló a hatályos jogszabályok alapján, hogy a polgári per bírósága nem folytathatja le az ügyben a büntető eljárást és nem hozhat a büntetőjogi felelősség vonatkozásában „ítéletet”. Következetes és egyértelmű abban a tekintetben a bírói gyakorlat, hogy a személyiségi jogi per a jogrendszerben elfoglalt helyénél, szerepénél fogva nyilvánvalóan alkalmatlan arra, hogy más jogágakba tartozó jogvitát eldöntsön vagy akár véleményezzen. A személyiségi jogi pernek nem lehet olyan rendeltetése sem, hogy egyfajta jogorvoslati fórumként működjék. Ehhez képest az alperes által felajánlott bizonyítás foganatosításának, illetve az I.r. alperes által feltárt motivumoknak az értékelése a bíróság álláspontja szerint kizárólag a felróhatóság értékelése körében juthat szerephez. Ilyen általános szempontok alapján végezte a bíróság a konkrét vizsgálatot, a 10. sorszámú kereset-pontosításában foglalt csoportosítási szempontok figyelembevételével. A bíróság az ott megjelenített nagyszámú idézetet az érdemi kezelhetőség érdekében, összegezve értékelte.

I.	Jogalap:

1/I. Emberölés állítása.

A felperes alapvetően sérelmezte azt, hogy a könyv bevezetőjében, záró részében és egyébként a könyv egészében a bűncselekmény leírását taglaló részben pedig kifejezetten részletesen, a mű azzal foglalkozik, hogy a felperes, azaz felperes neveelőre kitervelt módon, bosszúvágyból, emberölést követett el és azt gyakorlatilag különös kegyetlenséggel végre is hajtotta. A mű 256. oldalán „...” c. fejezetben egyértelműen szerepel, hogy a felperes eldöntötte, hogy megöli L.A.t. Ezt követően a könyv részletezte, hogy a felperes miként kívánta a gyilkosságot elkövetni és azt is, hogy ebben őt a bosszúvágy vezette. A 268. oldaltól kezdődően a „felperes felkészül” c. fejezet szintén a felperes feltételezett szándékairól és elhatározásáról hosszasan értekezett, leírva azt, hogy a felperes a tökéletes likvidálásra törekedett és azt írta, hogy a felperes az áldozatot „ringyónak” tekintette. A mű 278. oldalon arról tesz említést, hogy a felperes kifejezetten gyakorlatozott volna cselekmény elkövetése előtt.. A 289. oldaltól kezdődően pedig rendkívüli részletességgel, mintegy 21 oldalon keresztül arról ír a szerző, hogy a felperes miként hajtotta végre a tettét. A részletes leírás különös kegyetlenséget feltételezett az elkövető részéről. Különösen erőszakos leírás szerepel a mű 309-310. oldalán. A szerző kifejezetten úgy csoportosította a rendelkezésére álló adatokat, és azokból csak és kizárólag olyan következtetéseket vont le, amelyek félreérthetetlenül a felperesnek az I. r. alperes által vélelmezett bűnösségét „igazolhatták”.  Mindebből következően a bíróság szerint egyértelműen megállapítható volt, hogy a felperes terhére rótta a szerző többszörösen a minősített emberölést. A bíróság szerint ez nem vélemény volt, hanem egyértelmű és félreérthetetlen tényállítás, mind részleteiben, mind összefüggéseiben. A korábbiak szerint az is egyértelmű volt, hogy a felperest a bűncselekmény elkövetésével meg sem gyanúsították.

Az alperes saját álláspontja igazolására bizonyos dokumentumok másolatát csatolta be a büntető nyomozás irataiból, illetve tanúk meghallgatását kérte. A bíróság az alperes által meghallgatni kért tanúk közül Sz.R. meghallgatásától eltekintett. A bíróság szerint annak feltárása, hogy Sz.R. és a felperes között milyen érzelmi viszony volt több mint három évtizeddel ezelőtt, nem tartozik a per tárgyához. Több évtizeddel ezelőtti eseményekre nézve a tanú meghallgatását szükségtelennek ítélte meg, különös figyelemmel arra, hogy a büntető eljárás nyilvánvalóan a jelen per keretei között nem folytatható le. D.L. tanú összességében azt adta elő, hogy az I.r. alperes által felvázolt verzió az egyik lehetséges verzió ugyan, de nem az egyetlen az adott ügyben. A tanú egyébként elmondta, hogy közreműködött a könyv megírásában annyiban, hogy őt konzulensként kérte fel az I.r. alperes. A tanú azt is elmondta, hogy ő maga azt az álláspontot képviselte, hogy az 1990-ben meggyanúsított személy az elsődleges gyanúsított (aki nem azonos a felperes személyével). A tanú azt mondta el, hogy az ő véleménye szerint a felperes személye teljes egészében nem volt kizárható a gyanúsítottak közül, ugyanakkor a hivatalos gyanúsításhoz elegendő adat nem állt rendelkezésre. F.A. tanú, aki az üggyel ténylegesen foglalkozott korábban, előadta, hogy ő maga kifogásolja azt, hogy olyan személyek írnak könyveket az esetről, akiknek a minimális szakmai felkészültsége sem áll fenn. A tanú elmondta, hogy amikor ő hivatalosan foglalkozott az üggyel, a felperes hipotézis szintjén a lehetséges elkövetők között volt, de a jogi értelemben való meggyanúsításához elegendő adat nem volt. A tanú elmondta, hogy a felperes tanúvallomásában voltak olyan ellentmondások, amelyeket akkoriban nem tisztáztak. A bíróság a tanúk vallomását úgy értékelte, hogy az nem elegendő annak bizonyítására, hogy akárcsak a valószínűség szintjén a felperes személye kapcsolatba lenne hozható a bűncselekmény elkövetésével. Még az alperes által meghallgatni kért tanúk sem értettek egyet a könyv ilyen formában történő állásfoglalásával. A bíróság ilyen körülmények között az emberölés állítása vonatkozásában többszörös jogsértést állapított meg. A bíróság álláspontja szerint a valótlan tényállítás folytán sérült a felperes jóhírneve, emberi méltósága és becsület védelméhez fűződő személyiségi joga is, tekintettel arra, hogy őt bűncselekmény elkövetésével megalapozatlanul vádolták meg.

I/2. Szexuális zavarok, illetve felperes személyisége:

A felperes részletesen kifogásolta keresetében és pontosított keresetében azokat a megállapításokat, amelyek az ő szexuális életére, annak zavaraira, illetve a mű főhősének és a felperesnek az állítólagos intim kapcsolataira vonatkozna. A felperes előadta, hogy a könyv 52-56. oldalain, a 67. a 78. oldalon a 97. és 99. oldalon gyakorlatilag arról ír a szerző, hogy ő adott szituációban impotensnek bizonyult. Utalás szerepelt erre a mű 103. oldalán, 116. oldalán, 124. oldalán, 130. oldalán egyaránt. Az alperes előadta, hogy ebben a tekintetben ő fikciós regényt írt. Előadta azt is, hogy a szexuális zavarok leírása, léte nem feltétlenül sértő tartalmú, az gyakori jelenség. A bíróság szerint ezek a leírások, amelyek a felperes állítólagos szexuális zavaraira utalnak és amelyek egyébként mind az állított emberölés motivációjaként kerülnek felsorakoztatásra, alkalmasak arra, hogy sértsék a felperes emberi méltóságát és jóhírnevét. A bíróság ezért ezekben a vonatkozásokban összefoglalóan a jogsértést megállapította. Mindkét vonatkozásban fennáll a bíróság szerint a jogsértés. A bíróság szerint pedig amennyiben a szexuális életre való adatok akár valósnak is bizonyulnának, ebben az esetben pedig a magántitok védelméhez fűződő jog megsértéséről van szó, hiszen az alperes még irodalmi műben sem jogosult más személy személyhez fűződő jogait megsérteni. A már idézett rendelkezések szerint a szexuális életre vonatkozó adatok egyébként pedig szigorúan védett, különleges személyi adatnak minősülnek, amely az érintett személy hozzájárulása nélkül nem is közölhető. 

A bíróság szerint azok az állítások, amelyek arra vonatkoznak, hogy a felperes hazug személy lenne, (133. oldal) valamint a 81. oldalon alkalmazott azon megfogalmazás, hogy a felperes „sunyi, szarházi” személy lenne,  túllépi a véleménynyilvánítás jogilag megengedett kereteit. Az LFB irányadónak tekintett eseti döntései értelmében (BH 1993. évi 89. sz. jogeset, illetve 2003. évi 407. sz. jogeset) a véleménynyilvánítás akkor sérthet személyhez fűződő jogot, ha a kifejtet vélemény kifejezésmódjában indokolatlanul bántó, sértő, megalázó vagy burkoltan valótlan tényállítást fejez ki. A bíróság szerint a „sunyi”, valamint „szarházi” kifejezések megfelelnek annak a kritériumoknak, mely szerint kifejezésmódjában indokolatlanul bántó, sértő megfogalmazást tartalmaznak.

I/3. Magántitok védelme és adatvédelem:

A felperes kifogásolta azt, hogy a mű a főhőshöz fűződő kapcsolatán kívül több tekintetben érinti a magánéletét, más személlyel való kapcsolatát (Sz.R.) valamint sérelmezte azt, hogy tanúkihallgatási jegyzőkönyv teljes körű közlésével és abban személyes adatainak szerepeltetésével a felperes megsértette a személyes adatok védelméhez fűződő személyiségi jogát. A bíróság ezeket a kereseti kérelmeket alaposnak találta. A bíróság álláspontja szerint a felperes szexuális életének, illetve bármely más személyhez fűződő szexuális kapcsolatainak felemlítése és nyilvános közlése egyértelműen sérti a magántitok védelméhez fűződő személyiségi jogot, valós tények közlése esetén is. A felperes nem közszereplő, így joggal tarthat igényt arra - figyelemmel az Európai Emberi Jogi Egyezmény 8. cikkére is - , hogy magán- és családi életét tiszteletben tartsák. Hozzájárulása nélkül a korábbiak szerint szexuális életére vonatkozóan valós adat sem közölhető. A bíróság korábban kifejtett álláspontja szerint önmagában a műfaj sem ad felmentést az alperesek számára az ilyen tartalmú közlésekre. A bíróság ilyen körülmények között a valós magánéleti kapcsolatok feltárása kapcsán, illetve a személyes adatok kapcsán is megállapította a jogsértést, a magántitok megsértése, illetve a személyes adatok védelméhez való jog megsértése kapcsán. 

II.	Jogkövetkezmények:

A bíróság az általa indokoltnak talált esetekben a jogsértést a Ptk. 84. §. (1) bekezdés a/ pontja alapján megállapította. A bíróság a nagyszámú részletre figyelemmel azt a megoldást választotta, hogy az egyes sértő kitételek tartalmát összefoglalóan állapította meg, a felperes által konkrétan megállapíthatónak talált jogsértések teljes körére kiterjedően. A felperes elégtétel adására is kérte kötelezni az alperest. A Ptk. 84. §. (1) bekezdés c/ pontjába sorolt jogkövetkezmény az ún. objektív jogkövetkezmények körébe tartozik, amely azt jelenti, hogy jogsértés megállapítása esetén erre irányuló kérelem mellett az elégtétel adásának valamilyen formája nem mellőzhető. A konkrét forma tekintetében ugyanakkor a bíróság nincs szorosan kötve a kereseti kérelemhez. A bíróság a jelen esetben az eset összes körülményeit és a magánéletet közvetlenül is érintő vonatkozásai miatt azt a megoldást választotta, hogy az alpereseket határidő tűzésével magánlevélben történő bocsánatkérésre kötelezte azzal, hogy egyben a felperest feljogosította arra, hogy a magánlevél tartalmát az általa kívánt körben nyilvánosságra hozza. 

A felperes kérte a jogsértéssel előállott mű megsemmisítésének elrendelését. Az alperesek ezen szankció alkalmazását szükségtelennek, súlyosan aránytalannak ítélték meg. Az alperesi oldal előadta, hogy a terjesztés felfüggesztését követően a mű példányait összegyűjtötte, de miután azt tárolni nem állt módjában, végül a szeméttelepre juttatta el, további példányok pedig nincsenek a birtokában. A Ptk. 84. §. (1) bekezdés d/ pontja valóban lehetőséget ad ezen jogkövetkezmény alkalmazására. Irodalmi mű esetében a szankció alkalmazása a bírói gyakorlatban kifejezetten kivételes. Éppen a szankció súlyára figyelemmel, a bíróságnak a feltételeket és a körülményeket rendkívül alaposan meg kellett vizsgálnia. A bíróság úgy ítélte meg, hogy a jelen esetben olyan mértékű és súlyú jogsértések egész sorozata történt, amely gyakorlatilag a mű egészére kiterjedt. A szerző koncepciójának éppen, hogy lényege volt az általa állított „elkövető” megnevezése. Az ő személyének minél negatívabb színben való feltüntetése. A bíróság ilyen körülmények között arra sem látott lehetőséget, hogy a mű valamely részletének közlési tilalma elrendelésével szüntesse meg a jogsértő helyzetet. Nem volt figyelmen kívül hagyható a bíróság részéről az, hogy a műben sorozatosan és alapvető személyiségi jogokat sértettek meg. A bíróság az összes körülmény mérlegelésével arra a következtetésre jutott, hogy más módon nincs lehetőség a jogsértő helyzet megszüntetésére, ezért elrendelte a mű még fellelhető példányainak megsemmisítését az alperesek által és költségén.

A felperes ezen túlmenően nem vagyoni kártérítés megfizetésére is kérte kötelezni az alpereseket. (Ptk. 84. §. (1) bekezdés e/ pont, 355. §. (1) és (4) bekezdés), melynek mértékét végülis 8 millió forintban kérte meghatározni. A felperes előadta, hogy rendkívüli súlyú jogsértések következtek be, amelyek ráadásul a felperes személyes életét alapvetően negatívan befolyásolták, mind közvetlen környezetében,mind családjában, mind pedig az országos nyilvánosság előtt, hiszen a könyv országos publicitást kapott. Az alperesek álláspontja ezzel szemben az volt, hogy a felperesnek érdemi hátrányt bizonyítania nem sikerült. 

Az Alkotmánybíróság 34/1992.(VI.1.) AB számú határozatának indokolása azt tartalmazza, hogy a személyiségi jog jogsértés megállapítása önmagában megalapozza a nem vagyoni kártérítés megítélését. Az Alkotmánybíróság kifejti, hogy a mérték meghatározása a bírói mérlegelés körébe tartozik. A határozat nyomán kialakult bírói gyakorlat úgy foglalt állást, hogy a nem vagyoni kártérítés jogintézménye nem választható el a kártérítés általános szabályaitól. Ez egyben azt is jelenti, hogy a jogsértés megállapítása a nem vagyoni kártérítés megítélésének csak az egyik szükséges, de önmagában még nem elégséges feltétele. Ahhoz szükség van arra is, hogy a jogsértéssel okozati összefüggésben olyan kár, hátrány keletkezzen, amely csak nem vagyoni kártérítéssel kompenzálható. A bíróságnak a nem vagyoni kártérítés mértéke meghatározásánál figyelembe kell venni az eset összes körülményeit, különös tekintettel a jogsértés tárgyi súlyára, a tényleges következményekre és az összegszerűség tekintetében kialakult bírói gyakorlatra is. 

A jelen esetben a bíróság a jogsértés tárgyi súlyát kiemelkedőnek ítélte meg. A korábban kifejtett álláspontja szerint az alperesek részéről alapvető személyiségi jogokat hagytak durván figyelmen kívül, sorozatosan megsértették a felperes jóhírnév védelméhez, becsület védelméhez, illetve magántitok és személyes adatok védelméhez fűződő személyiségi jogait. Sértették a felperes emberi méltóságát is. Ahogy azt már a bíróság a korábbiakban kifejtette, az alperesek részéről sem  vehető át az igazságszolgáltatás funkciója, a bíróság nem ismeri el az ún. írói igazságszolgáltatást sem, mert ez önkényes eredményekhez vezet. A bíróság szerint a jogsértést nem indokolhatják az I. rendű alperes szubjektív érzései sem. Az sem indokolhatja mindezt, ha a bíróság szerint ha az alperes meggyőződése szerint a legjobb és legnemesebb szándékok alapján cselekszik. A bíróság egyébként nem osztotta az alperesek azon álláspontját, hogy bárki is felülemelkedhet a hatályos jogszabályokon és valamiféle kivételt képeznének az írói munkák az általános személyiségi jogi rendelkezésekhez képest. 

A tényleges következmények körében a felperes előadta, hogy idegileg a történtek nagyon megviselték, ingerültté, feldúlttá vált. Volt olyan időszak is, mikor elbujdosni igyekezett az emberek elől a könyvben megtörtént stigmatizáció miatt. A felperes előadta, hogy a könyv tartalma családjában is feszültséget keltett, amely számára külön idegi megterheléssel járt. A bíróság a felperes személyes előadását a következmények tekintetében életszerűnek tekintette. Azt a felperes által meghallgatni kért tanúk tartalmilag megerősítették. H.G. tanú előadta, hogy mindaz ami a felperessel szemben történt, azt embertelennek tartja. Személyesen észlelte, hogy a felperes magatartásában nagy mértékű negatív változás következett be. Ő maga utazott el ...re azért, hogy a felperesbe lelket öntsön. Ő akkor úgy ítélete meg, hogy a felperes „nagyon maga alatt van”. H.G. tanú elmondta, hogy több évtizedes barátság köti össze felperessel. Őt magát is megkérdezése nélkül szerepeltette a műben az I.r. alperes. A tanú elmondta, hogy a felperes a kialakult helyzettel gyakorlatilag nem tudott mit kezdeni, hiszen őt a műben pszichopata gyilkosként mutatták be. A tanú beszámolt arról, hogy neki a felperes azt mondta el, hogy személyét megalázó szituációknak volt kitéve. A tanú kérdés nélkül kifejtette azon álláspontját, hogy szerinte a mű szerzője saját prekoncepciójához kereste utólagosan a bizonyítékokat. A hozzátartozók közül R.L. tanú nyilatkozott, a felperes unokatestvére. Ő elmondta, hogy a hír őt rendkívüli módon megdöbbentette. A rokonságot nagy mértékben felháborította. Előadta, hogy a felperes szülei élnek. Édesapja 88 éves, édesanyja 86 éves. Az országos hírverésből a mű létezéséről és lényegi tartalmáról a felperes szülei is elkerülhetetlenül értesültek. Őket mindez nagyon megviselte. A tanú elmondta azt, hogy a felperest ismerő személyek nem adtak hitelt a leírásnak, de ez nem mindenkire volt vonatkoztatható. Alperes szerint a tanú a hozzátartozói viszonyra figyelemmel  nem volt érdektelen. 

V.B. tanú a lakókörnyezet reagálásáról számolt be azzal, hogy maga is több évtizede ismeri felperest. Ő beszámolt arról, hogy a könyv helyben igen kelendő volt, éppen a felperes személyére figyelemmel. Elmondta, hogy számosan hitelt adtak a leírásoknak és őt magát is kérdezgették éppen a felpereshez fűződő ismert, baráti viszonya kapcsán. A tanú elmondta, hogy egyetemistaként a könyv szereplőit, köztük a könyv főhősét maga is ismerte. A tanú beszámolt arról is, hogy  internetes fórumok tanúsága szerint, amelyeket ő is megnézett, sokan hitelt adtak a könyvben szereplő leírásoknak. A tanú úgy nyilatkozott, hogy a könyv fizikálisan, egészségileg nagyon megviselte a felperest. A családtagokat is igen súlyosan érintették a könyvbeli állítások. Az alperes a tanúvallomásokat úgy értékelte, hogy azok érzelmi hatásokról, hátrányokról, megviseltségről szóltak, azonban tényleges érdemi hátrányok nem nyertek igazolást. A bíróság szerint ugyanakkor a tartalmilag egybehangzó és a felperes személyes nyilatkozatát megerősítő tanúvallomások voltak ezek, amelyek igazolták azt a bíróság mérlegelése szerint, hogy a felperest igen súlyos hátrányok érték. A nem vagyoni kártérítés rendeltetése alapvetően éppen az, hogy az életminőségben bekövetkezett csökkenést igyekezzenek kompenzálni. A bíróság szerint a felperes bizonyítani tudta azt, hogy a könyv megjelenésével okozati összefüggésben életminősége jelentősen és tartósan megromlott. 

A jogsértés kiemelkedő tárgyi súlyára és az okozott hátrányokra is figyelemmel, a bíróság az összegszerűségében kialakult gyakorlathoz képest is, maximálisnak tekintett összegben látta megalapozottnak a felperes igényét, ezért a nem vagyoni kártérítés mértékét 5,5 millió forintban állapította meg, amely a jelenlegi bírói gyakorlat felső határát jelenti. A bíróság ismételten rámutat a jogsértések rendkívüli súlyára, ismétlődésére, a jogsértések többszörös voltára, valamint arra is, hogy a mű országos nyilvánosságot kapott. A mű egyértelműen alkalmas volt arra, hogy a felperesről az olvasó egyértelműen negatív képet, súlyosan elítélő álláspontot formáljon. A bíróság a felperes nem vagyoni kárigény iránti keresetét az 5,5 millió forint feletti rész vonatkozásában elutasította.

A felperes összességében részlegesen lett pernyertes, arra is tekintettel, hogy a pertárgy értéke eredetileg 20 millió forint volt. Az ezen összeghez kapcsolódó illeték nagysága pedig 900.000.-Ft. A bíróság ezért a Pp. 81. §. (1) bekezdése alapján úgy rendelkezett a pernyertesség – pervesztesség  arányának figyelembevételével, hogy a peres felek a jogi képviselettel kapcsolatos költségeiket maguk viselik. Ennek körében a bíróság figyelembe vette azt, hogy ugyan a nem vagyoni kártérítés mérlegeléssel megállapított nagysága vonatkozásában a felperes inkább pervesztes lett, a jogalap tekintetében azonban döntő mértékben pernyertesnek tekinthető.

A tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt illeték viseléséről a bíróság a 6/1986.(VI.26.) IM számú rendelet 13. §. (2) bekezdése alapján határozott.

A bíróság az alpereseket egyetemlegesen kötelezte a kártérítés megfizetésére. A szerző és a kiadó felelőssége a jelen esetben nem választható el, figyelemmel arra is, hogy a kiadó szervezet vezetője is maga az I. rendű alperes. Az I. rendű alperesnek a II. rendű alperesi kiadó felé tett felelősség korlátozó nyilatkozata a bíróság álláspontja szerint a felperes irányában hatálytalan. 

Az alperesek kamatfizetési kötelezettsége a Ptk. 301. §-án alapul.

Budapest, 2007. május 21.                      
              
                                                                                                        dr. Pataki  Árpád  s.k.
                                                                                                                  tanácselnök

A kiadmány hiteléül: