íéPécsi Ítélőtábla
Pf.VI.20.092/2015/14. szám

A Pécsi Ítélőtábla a Kaposvári 7. számú Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Csernus Sándor ügyvéd, fél címe) által képviselt dr. felperes neve (felperes címe) felperesnek - a dr. Török Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Török Ferenc ügyvéd, fél címe) által képviselt I.rendű alperes neve (I.rendű alperes címe) I. rendű, a dr. Szerémi Gyöngyi jogtanácsos (fél címe) által képviselt II.rendű alperes neve (II.rendű alperes címe) II. rendű, a dr. Szakály Zoltán ügyvéd (fél címe) által képviselt III.rendű alperes neve (III.rendű alperes címe) III. rendű alperesek ellen személyiségi jogvédelem iránt indított perében - mely perbe beavatkozott az I. rendű alperes pernyertességének előmozdítása érdekében a dr. Takács Orsolya Kitti jogi előadó által képviselt Alperesi beavatkozó 2 (beavatkozó címe) és a II. rendű alperes pernyertességének előmozdítása  érdekében a dr. Cseresnyés Zsolt ügyvéd (fél címe) által képviselt Alperesi beavatkozó 1 (beavatkozó címe) - a Zalaegerszegi Törvényszék 2015. február 12. napján kelt 5.P.21.561/2011/136. számú ítélete ellen a felperes által 138. sorszám alatt előterjesztett és 142. sorszám alatt kiegészített, az I. rendű alperesi beavatkozó által 137. sorszámon előterjesztett fellebbezések folytán meghozta a következő

í t é l e t e t :

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét -  fellebbezett részében - részben megváltoztatja és - az I., II. és III. rendű alperesek javára megítélt elsőfokú perköltség érintése nélkül - kötelezi a bíróság a felperest, hogy fizessen meg az I. rendű alperesi beavatkozó részére tizenöt napon belül 100.000 (egyszázezer) forint elsőfokú perköltséget.

Egyebekben az elsőfokú ítéletet helybenhagyja.

Kötelezi a bíróság a felperest, hogy fizessen meg tizenöt napon belül az I. rendű alperesnek 25.000 (huszonötezer) forint, a II. rendű alperesnek 25.000 (huszonötezer) forint, a III. rendű alperesnek 167.950 (százhatvanhétezer-kilencszázötven) forint, az I. rendű alperesi beavatkozónak 20.000 (húszezer) forint másodfokú perköltséget, valamint az állam javára - az illetékes állami adóhatóság felhívására - 80.000 (nyolcvanezer) forint le nem rótt fellebbezési illetéket. 

Az ítélet ellen fellebbezésnek helye nincs.

	I n d o k o l á s

Az 1958. évben született felperesnek 2008. évet megelőzően is ismert volt inzulint igénylő cukorbetegsége, magasvérnyomás betegsége. Emellett az ágyéki és a háti gerinc kisízületeinek degeneratív elváltozása, a nyaki és ágyéki gerinccsatorna szűkülete is kialakult nála, ami azonban a mindennapi életvitelét jelentősen befolyásoló tünetekben nem manifesztálódott.
2008. május 13. napján a felperes balesetet szenvedett, munkába menet utcán megbotlott és a bal vállával nagy lendülettel a buszmegálló sarkának esett. Még ugyanezen a napon felkereste háziorvosát, az I. rendű alperesi társaságot képviselő dr. G Fet, aki a jobb bokáján keletkezett horzsolást ellátta, tetanusz injekciót adott, fájdalomcsillapítót írt fel, a felperest „egyéb baleset" kóddal táppénzre vette. A háziorvos a diagnózist számelírás folytán tévesen rögzítette, így X-0000 kód alatt a térd zúzódása került a háziorvosi dokumentációba, ami azonban a felperes későbbi ellátását semmilyen módon nem befolyásolta.
2008. május 15-én ismételt háziorvosi vizsgálat történt, melynek során a felperes nyakból a bal felső végtagba, lapockába sugárzó intenzív fájdalmat jelzett. Diagnózisként az I. rendű alperes a korábban rögzített térdzúzódás mellett a váll és felkar külön megjelölés nélküli sérülését rögzítette és a felperest traumatológiai szakrendelésre utalta. A felperes bal vállának az elesés óta fennálló fájdalmai miatt még ugyanezen a napon felkereste a III. rendű alperes traumatológiai szakrendelését. Elmondta, hogy két napja elesett, bal válla azóta fáj. A bal oldali trapézizomból nyilalló fájdalmat érzett, ami kisugárzott a bal felkarba. Vizsgálata során a bal felső végtag oldalirányú emelése 60 fokig fájdalmatlan volt, utána erős fájdalomról panaszkodott. Az előre-, illetve hátrahajlítás teljes mozgásúnak bizonyult. 
A baloldali vállfájdalmak hátterében a balesetig tünetmentes ún. impingement szindróma (lapockatövis ütközési tünetegyüttes) elváltozás állt, amit a vállat ért trauma felszínre hozhatott. 
A III. rendű alperes traumatológusa többirányú, számos testtájékot érintő röntgenvizsgálatokat írt elő, melyek eredményeként diagnózisként az ágyéki és a háti gerinc kisízületeinek elfajulását állapították meg. A traumatológus további vizsgálatot nem kért, reumatológiai szakvizsgálatot javasolt. A felperesnek nem volt olyan jellegű sérülése, amely további vizsgálatot igényelt volna, a nyaki gerinc kopásos elváltozásai is okozhatták a vállba kisugárzó fájdalmat. 

Az I. rendű alperes a felperest 2008. május 16-án neurológiai szakrendelésre utalta. 
A felperes 2008. május 21. napján vett részt a neurológiai szakrendelésen, melynek során a bal oldali lapocka belső éléből a bal karba, vállba, alkarba sávszerűen, ujjak felé sugárzó fájdalmat panaszolt. A nyaki gerinc mozgásait beszűkültnek írták le. A 2008. május 26. napján elvégzett nyaki gerinc CT vizsgálat kifejezett degeneratív elváltozásokat, a nyaki gerinccsatorna szűkületét, illetve a gerinc kisízületeinek elfajulását igazolta.

Az I. rendű alperes 2008. június 3. napján történt táppénzes felülvizsgálaton a felülvéleményező főorvossal egyetértésben a balesettel összefüggő keresőképtelenséget lezárta és „8"-as keresőképtelenségi kóddal igazolta tovább a keresőképtelenséget. A felperes azonban erről nem kapott megfelelő tájékoztatást, illetve nem tájékoztatták arról sem, hogy jogában áll nem egyetérteni és a 102/1995. (VIII.25.) Korm. rendeletben foglaltak szerint a keresőképtelenség jogcímének vitatása esetén FOB vizsgálatot kezdeményezni.

A tartósan fennálló panaszok miatt ismételt neurológiai beutalás történt, a 2008. június 11-én neurológián végzett vizsgálat során azt jegyezték le, hogy mindkét felső végtagon érzett fájdalom hátterében durva elfajulásos nyaki eltérések igazolódtak, a panaszaiban sokideg-bántalomra jellegzetes komponensek is keverednek. Javasolták TENS készülék használatát, masszázskezelést, izomlazítót, a cukorbetegség okozta polyneuropathiás tünetek miatt Cymbalta szedését, utóbbit azzal, hogy az a krónikus fájdalomszindrómás komponensekre is jótékony hatású. Reumatológiai szakvizsgálatot javasoltak.
2008. június 16-án vizsgálták a felperest a III. rendű alperes reumatológiai szakrendelésén, kötött fájdalmas bal vállmozgásai hátterében periarthritis humeroscapularist (vállízületi gyulladást) diagnosztizáltak és fizikoterápiát írtak elő.
2008. július 2-án a felperesnél a III. rendű alperes mentálhigiénés gondozójában poszttraumás stressz zavart állapítottak meg, depresszió nem igazolódott, pszichoterápiás tanácsadásban részesült.
2008 júliusában elvégzett gasztroenterológiai vizsgálat vastagbélgyulladást igazolt. 2008 augusztusa és novembere között több ízben jelent meg reumatológiai szakrendelésen, gyógytornában részesült, reumatológiai kenőcsöket írtak elő.

A felperes számára a M Á 30115-50/2008. ügyiratszámú, 2008. szeptember 2. napján kelt határozatával 2008. május 13. napjától 2008. június 2. napjáig terjedő keresőképtelenség időtartamára rendelte el baleseti táppénz kifizetését. 
A felperes fellebbezést nyújtott be, a baleseti táppénz időtartamát kifogásolta, állította, hogy változatlanul a balesetből kifolyólag van betegállományban.
A felperest munkáltatója, a D 2008. szeptember 25. napján arról tájékoztatta, hogy a MÁK általi munkabér számfejtéssel túlfizetés, munkabértartozás keletkezett 167.768 forint összegben, amit a táppénz összegéből, 290.092 forintból ellentételeztek és a különbözetet utalták a felperes részére.

A felperes 2008. október 17. napján panasszal fordult az Egészségbiztosítási Felügyelethez, melyben kifogásolta, hogy háziorvosa, dr. G F nem létező diagnózissal, BNO X-0000 térdzúzódással vette betegállományba. Álláspontja szerint ez a hibás BNO kód indította el azt a lavinát, ami szeptemberre súlyos állapotromlást és a családja anyagi helyzetében katasztrofális helyzetet idézett elő.

A 2008. november 14-én a III. rendű alperesnél elvégezték a bal vállízület ultrahangos vizsgálatát, mely a felkar mozgását végző, ún. rotátorköpeny oldalsó részének elvékonyodását, degeneratívnak véleményezett elváltozását igazolta.
2008. november 18-án a III. rendű alperes neurológiai szakrendelésén rögzítették, hogy a felperesnek 2008. május 13-i elesése óta vannak baloldali, nyakból bal karba radiális részre lesugárzó fájdalmai, mozgáskorlátozottsága, valamint deréktájban jobb alsó végtag külső, hátsó felszínébe lesugárzó fájdalma. Panaszai miatt traumatológiai, neurológiai vizsgálatok történtek, állapota nem javult. A testi vizsgálat alapján a bal váll kifejezett fájdalmasságát, mozgáskorlátozottságát, krónikus fájdalom szindróma jeleit írták le. Traumás folyamatot a vizsgálat során nem találtak, panaszait a látott degeneratív elváltozás magyarázta, a konzervatív terápia (TENS készülék használata, nyak, ágyéki gerinc és bal váll torna, gyógyszeres kezelés) folytatása mellett döntöttek.
2009. február 18. és március 4. között a F Kórházban részesült átmeneti javulást eredményező komplex fizioterápiás kezelésben.
2009 augusztusában a III. rendű alperes ortopédiai osztályán a felperesnél baloldali vállízületi plasztikát végeztek. Műtét után a panaszai átmenetileg megszűntek, de aztán kiújultak. Számos alkalommal ízületbe adott injekcióra szorult, anyagcserezavara súlyosbodott, pszichés állapota tovább romlott. 

Az inzulin adását igénylő cukorbetegségben, elhízásban, magas vérnyomásbetegségben, bal vállízületi impingement szindróma miatt kialakult felső végtagi mozgáskorlátozottságban, a gerinc kisízületeinek elfajulásában, nyaki és ágyéki gerinccsatorna szűkületben, valamint szorongással, lehangoltsággal járó kedélybetegségben, komplex regionális fájdalomszindrómában szenvedő felperes ellátása az I. és a III. rendű alperes orvosai részéről a szakma szabályai szerint kellő gondossággal történt, a felperes ellátását a tévesen rögzített háziorvosi diagnózis nem befolyásolta. E tévedés el nem ismerése és a felperes pszichés állapota között az oksági összefüggés nem igazolható.

Az impingement szindróma lefolyását, a gyógykezelés hatástalanságát jelentős mértékben befolyásolta a megállapított cervico-brachialis szindróma (nyak-váll fájdalomszindróma), melynek hátterében a nyaki gerinc kisízületeinek elfajulása állt; a cukorbetegség okozta sokideg-bántalom, a felperesnél kialakult komplex regionális fájdalom szindróma, melyet már 2008. június 11-én diagnosztizáltak. A kórképet - a folyamatot „ördögi körré" változtatva - a pszichés komponens súlyosbította.

A felperes táppénz-ügyében eljáró Z Egészségbiztosítási Pénztár, a II. rendű alperes jogelődje, mint másodfokú társadalombiztosítási szerv 58946-03-943/6/2008. számú, 2008. október 7. napján kelt határozatával a MÁK Nyugat-dunántúli Regionális Igazgatósága (társadalombiztosítási kifizetőhely) által 2008. szeptember 2-án hozott elsőfokú határozatot helybenhagyta. Indokolásában rögzítette, hogy a társadalombiztosítási kifizetőhely az orvosi okmányok alapján állapította meg a baleseti táppénz időtartamát. A diagnózisváltásra a felülvéleményező orvossal egyetértésben került sor. Egyértelműen megállapítható volt, hogy a jelenleg is fennálló keresőképtelenséget nem a sérülés, hanem attól független egyéb megbetegedések okozzák. A II. rendű alperes jogelődje e határozatát utóbb, 2009. július 28. napján 28572-03-935/2/2009. számú határozatával módosította és az időközben keletkezett orvosszakértői vélemény alapján a felperes baleseti táppénzre való jogosultságát 2008. május 13. napjától 2008. augusztus 18. napjáig állapította meg. 
A felperes társadalombiztosítási határozat bírósági felülvizsgálata iránt peres eljárást kezdeményezett. A Zalaegerszegi Munkaügyi Bíróság 2.M.311/2009/16. számú ítéletével az elsőfokú határozatra is kiterjedő hatállyal az 58946-03-943/6/2008. számú - utóbb módosított - határozatot megváltoztatta és megállapította, hogy a felperes 2008. május 13. napjától 2009. június 12. napjáig baleseti táppénzre jogosult. A munkaügyi bíróság figyelemmel volt az Egészségbiztosítási Felügyelet eljárásában készült, a S-orvostani Intézete 6700/2009. számú kiegészített szakvéleményre, valamint az I Szi Intézete részéről dr. S I igazságügyi orvosszakértő által adott szakvéleményre. Ezek alapján következtetett arra, hogy a baleseti sérülések nélkül a felperes jelenlegi állapota nem állt volna elő, így a baleset hozta a felperest keresőképtelen állapotba. E határozatot a Legfelsőbb Bíróság Mfv.III.10.047/2010/4. számú végzésével a bizonyítás kiegészítése érdekében hatályon kívül helyezte. A megismételt eljárásban kiegészített orvosszakértői vélemény a baleseti keresőképtelenségét 2008. augusztus 18-ig határozta meg. 

A felperes módosított keresetében azt kérte, a bíróság állapítsa meg, hogy az alperesek a testi épséghez, egészséghez fűződő személyiségi jogát megsértették és kérte 1.000.000 forint nem vagyoni kártérítés megfizetésére kötelezésüket. A felperes a személyiségi jogsérelmet az I. rendű alperes vonatkozásában abban látta, hogy a felperes téves diagnóziskódot szerepeltetett és ez a diagnosztikai tévedés vezetett oda, hogy a helyes diagnózis felállítására egy év után került sor. Az I. rendű alperes a baleset miatti kezelését befejezte anélkül, hogy a bal váll fájdalmának tényleges okát megállapította volna. Az egészségügyi dokumentációt nem a valóságnak megfelelően vezette, a felperest nem tájékoztatta a táppénzes kódváltásról, mindez alkalmas volt a felperes pszichés állapotának lerontására.
A II. rendű alperes terhére rótta, hogy a téves kód és diagnózis kijavítására a háziorvost nem kötelezte. Emiatt az a körülmény, hogy igazát nem tudta érvényesíteni, fennálló depresszív állapotát tovább mélyítette.
A III. rendű alperes felelősségét pedig arra alapította, hogy a téves diagnózis alapján a bal vállra célzott helyes kezelés elmaradt.

Az alperesek és az alperesi beavatkozók a kereset elutasítását kérték.

Az elsőfokú bíróság a felperes keresetét elutasította és a felperest kötelezte 900.000 forint feljegyzett kereseti illeték állam javára történő megfizetésére, valamint arra, hogy az I. és a II. rendű alperes részére személyenként 625.000 forint, a III. rendű alperes részére 63.500 forint perköltséget fizessen meg, azzal, hogy egyebekben a felek viselik saját perköltségüket.
Az elsőfokú bíróság indokolásában rögzítette, a felperesnek kellett bizonyítania, hogy az egészségromlása az I. rendű alperes által nyújtott háziorvosi ellátás és a III. rendű alperesnél történt kórházi kezelés folytán következett be, míg az alpereseket terhelte a felróhatóság hiányának bizonyítása, azaz, hogy gyógyító tevékenységük során a szakma szabályai szerint az elvárható gondossággal és körültekintéssel jártak el, őket szakmai szabályszegés, mulasztás nem terheli.

Az elsőfokú bíróság vizsgálta, hogy mi okozta ténylegesen a felperes bal vállának kialakult állapotát és az okozati összefüggésben van-e az elszenvedett balesettel. Kiemelte a perben kirendelt igazságügyi orvosszakértő és dr. M S traumatológus főorvos szakkonzulens azon véleményét, hogy a felperesnek a balesettel összefüggésben szenvedett sérülése hétköznapi jellegű volt, ami a váll zúzódását jelentette jól körülhatárolható fizikai tünetek nélkül. A felperes panaszait az impingement szindróma okozta, ami sorsszerű megbetegedés. Az ezzel ellentétes tartalmú magánszakértői vélemény kapcsán hangsúlyozta, hogy elfogadhatatlan az a magánszakértői vélekedés, hogy a képalkotó eljárások is tévedhetnek néhány százalékban és abban az esetben, amikor e leletek nem az ő következtetéseit igazolják, éppen ez történt volna.  Kiemelte azon perszakértői megállapítást, hogy az impingement szindróma nem traumatológiai betegség, azt elsősorban reumatológián kell kezelni.

A diagnózis tisztázását követően az elsőfokú bíróság azt bírálta el, hogy az alperesek a tőlük elvárható fokozott gondossággal jártak-e el a felperes egészségügyi ellátása során. Ennek kapcsán az elsőfokú bíróság azt állapította meg, hogy a betegség kódjának eltévesztése a beteg gyógykezelése és a diagnózis felállítása szempontjából jelentéktelen volt. A felperes tényleges betegsége nem traumás eredetű, így helyesen döntött az I. rendű alperes akkor is, amikor a balesettel összefüggésben a keresőképtelenséget lezárta és kódot váltott. Annak, hogy az orvosi dokumentációt hiányosan vezette, a felperes balesetével és gyógykezelésével okozati összefüggése nincs. Az a körülmény, hogy a téves kódot nem volt hajlandó kijavítani, nem olyan jellegű sérelem, ami alkalmas pszichológiai károk kiváltására.
Az I. rendű alperes tehát a szakma szabályait betartva járt el, a felperes felé okozati összefüggés hiányában nem felel.
A II. rendű alperes nem követett el a felperessel szemben olyan jogsértést, amely személyiségi jogsérelmet, illetve a nem vagyoni kártérítés megállapítását megalapozná. A II. rendű alperes ragaszkodott az álláspontjához, amelyhez joga volt. A jogvita akármilyen hatással volt a felperes pszichéjére, önmagában személyiségi jogsérelmet nem alapozott meg.
A III. rendű alperessel szemben felhozott kifogások nem álltak meg. A traumatológiai anamnézisben rögzítve lett a vállsérülés, a felállított diagnózis reumatológiai ellátást igényelt, nem járt el gondatlanul a traumatológus, amikor a felperest kontrollvizsgálatra nem utalta vissza. A rotátorköpeny sérülés tünetei hiányoztak. Az ultrahang elmaradása sem róható az ellátó orvos terhére. Az orvos sorsszerű megbetegedést észlelt és a felperest oda irányította, ahol ennek a betegségnek a kezelése folyik. A reumatológián a felperes a fizikoterápián keresztül a gyógytornáig a kezelések széles skáláját megkapta. Így arra következtetett az elsőfokú bíróság, hogy a III. rendű alperes orvosai mindent megtettek, hogy a felperes sérülését diagnosztizálják. Nem voltak olyan hiányosságok, melyek gátolták volna a helyes diagnózis felállítását. A rotátorköpeny szakadás kétséget kizáró módon nem nyert bizonyítást, a műtéti feltárás során az impingement szindróma igazolódott. 
Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint a III. rendű alperes orvosai a kellő gondosságot és körültekintést alkalmazva jutottak a felperes vonatkozásában téves diagnózisra. Ezért a III. rendű alperest kártérítési felelősség nem terheli. Az impingement szindróma sorsszerű megbetegedés volt a helyes diagnózis, amely a vállat ért trauma hatására a felszínre kerülhetett, a téves diagnózis ellenére a felperes az elképzelhető összes kezelést megkapta. Együttműködőnek nem mindig bizonyult. Az időben történő felismerés, gyógykezelések esetén sem állítható, hogy a felperes jelenlegi egészségügyi állapota elkerülhető lett volna.

Az elsőfokú ítélet ellen a felperes és az I. rendű alperesi beavatkozó fellebbezett.

A felperes kiegészített fellebbezésében kérte az elsőfokú ítélet megváltoztatását és az alperesek keresetnek megfelelő marasztalását. A fellebbezését arra alapította, hogy az elsőfokú bíróságnak vizsgálnia kellett volna, hogy a III. rendű alperes orvosai minden elvárhatót megtettek-e a helyes diagnózis felállítása érdekében, a vizsgálat időpontjában gondolniuk kellett volna a tényleges kórokra. Állást kellett volna foglalni abban a kérdésben, hogy az elvárható gondossággal a helyes diagnózis felállítható lett volna-e és reális esély mutatkozott volna-e a bekövetkezett egészségkárosodás elkerülésére.

Az elsőfokú ítéletben iratellenes megállapítás a felperes szerint, hogy az I. rendű alperes a 2008. május 15-i beutalón diagnózisként a térd zúzódását tüntette fel, ténylegesen arthrosist jelölt meg. Téves az a megállapítás is, hogy a traumatológiai ellátás során a röntgenvizsgálatot dr. Sz J szakorvos végezte el, miután dr. Sz J a radiológus által készített röntgenleleteket tanulmányozta át újabb vizsgálat nélkül. Iratellenes az a megállapítás is, hogy a 2008. május 13-ai vállzúzódás, rándulás nem ütötte meg azt a mértéket, mely fizikális jelekben is megnyilvánult volna, miután a zúzódásokat a 2008. május 15-ei lelet rögzítette. 
Iratellenesen állapította meg az elsőfokú ítélet a fellebbezés szerint azt is, hogy 2008. június 16. napján fizikoterápiát írtak elő, miután erre nem került sor. Téves az az elsőfokú ítéleti megállapítás, hogy a 2008. november 14. napján végzett váll ultrahang  vizsgálat alapján izom- és ínsérülés nem volt fellelhető. Helytelen az is, hogy a székesfehérvári kórház reumatológiai osztályán mindkét vállra kiterjedő kezelés hozott átmeneti enyhülést, mivel kezelést csak a sérült vállára kapott. 2009. június 11-ei ortopédiai szakrendelés nem volt ismételt az elsőfokú ítéletben írtakkal ellentétben. 2009. július 25. napján újabb röntgenvizsgálat nem készült. Ortopédiai műtétje nem artroszkópos beavatkozással, hanem hagyományos módon, feltárással történt.
Vitatta a felperes annak a tényszerűségét is, hogy az elsőfokú bíróság megállapítása szerint a kezelés hatástalanságának hátterében számos tényező állhat; ezek közül a cukorbetegség okozta sokideg-bántalom kapcsán arra hivatkozott, hogy azt csak 2009. november 12. napján diagnosztizáltak nála, a nyaki gerinc kopásos elváltozása sem okozhatta a panaszait, mert akkor kedvező hatással kellett volna lennie a nyaki gerincre kapott széleskörű gyógyszeres és fizikoterápiás kezelésnek. Állította, hogy egészségkárosodását a téves diagnózis és a sérült vállra adott kezelés nyilvánvaló hiánya okozta.
Iratellenesnek találta az elsőfokú ítéletnek az I. rendű alperes magatartásával kapcsolatos azon megállapítását is, miszerint helyesen döntött az I. rendű alperes, amikor a balesettel összefüggésben a keresőképtelenséget lezárta és kódot váltott, figyelemmel arra, hogy a II. rendű alperes maga módosította saját határozatát és utóbb a társadalombiztosítási határozat felülvizsgálata iránti per és az abban beszerzett orvosszakértői vélemény is őt igazolta.

A felperes szerint megalapozatlanul állapította meg a bíróság, hogy a téves diagnózis ellenére a felperes az elképzelhető összes kezelést megkapta; egyébként is pontatlan és elégtelen ez az  állítás. 
Az egészségügyi ellátása során bekövetkezett egészségkárosodását alátámasztó peradatok közül kiemelte a korábbi eljárásokban keletkezett és a perben beszerzett szakértői vélemények azon megállapításait, melyek a nála kialakult mozgásszervi és pszichés károsodásokat és azok következményeit rögzítették. A téves diagnózist és az alperesi felróhatóságot alátámasztó peradatként egyebek mellett dr. S P magánszakértő szakértői véleményének részleteit emelte ki, mely szerint nem volt alapos szakmai oka annak, hogy panaszait elsődleges traumatológiai ellátása során a nyaki gerinc kopásos elváltozásával magyarázzák. A lágyrészsérülések megítéléséhez kevéssé informatív röntgenfelvételek készültek, holott a friss traumás eltérést nem igazoló röntgen esetén a vállsérültnél további diagnosztikus eljárásokat (UH, MRI) kellett volna igénybe venni. Célszerű lett volna elvégezni a vállízület UH vizsgálatát, amit a S-orvostani Intézet orvosszakértői véleménye is tartalmazott, valamint ugyanezen vélemény felrótta, hogy a beteg visszarendelése a traumatológiai kontrollra nem történt meg. Részletezte továbbá az egészségkárosodás baleseti eredetét alátámasztó bizonyítékait. 
Hangsúlyozta, hogy az eljárásban az alpereseket terhelte annak bizonyítása, hogy az ellátás során a legnagyobb gondossággal, az írott és íratlan szakmai követelményeknek, a szakmai szabályoknak megfelelően jártak el és a kár ennek ellenére következett be, vagy ettől függetlenül is ugyanígy bekövetkezett volna. Az alperesek a rájuk háruló bizonyítási tehernek nem tettek eleget, ezért kártérítő felelősségük megállapítható.
Továbbra is állította, hogy egészségkárosodása közvetlen összefüggésben van az elsődleges traumatológiai ellátás során felállított téves diagnózissal. A megfelelő kezelés gyors megkezdésére éppen azért lett volna szükség, mert bizonyított, hogy egészségkárosodását nem maga a rotátorköpeny sérülése, hanem az az azzal közvetlen okozati összefüggésben álló krónikus fájdalomszindróma, valamint súlyos pszichés tünetek okozták, melyek az adekvát kezelés hiánya miatt álltak elő. Amennyiben a III. rendű alperes orvosai az elsődleges baleseti sebészeti ellátás során az elvárható gondossággal járnak el, akkor a lágyrész sérülést egy esetleges ultrahangvizsgálat is igazolhatta volna. Addig kellett volna folytatni a vizsgálatokat, amíg a lágyrész sérülés megállapítható vagy kizárható. A III. rendű alperesi magatartással okozati összefüggésben veszett el az esélye az egészségkárosodás nélküli gyógyulásra. Az egészségkárosodása okozati összefüggésben áll a perbeli balesettel, a rotátorköpeny sérülés késői felismerésével, illetve az adekvát kezelés hiányával.
Az I. rendű alperes a baleseti kezelését tájékoztatás nélkül idő előtt megszüntette, ezen I. rendű alperesi intézkedést a II. rendű alperes jogelődje panasza ellenére nem változtatta meg, a táppénz baleseti jellegének megszüntetéséről történő tájékoztatás hiánya sérti az Eü. törvény 13.-14.§-ában foglaltakat, miáltal az önrendelkezéshez való joga is sérült, mert elveszett a lehetősége, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen.
Hivatkozott arra, hogy a korábbi eljárásban beszerzett igazságügyi orvosszakértői véleményeket az elsőfokú bíróság a per tárgyává tette, ezen bizonyítékokat és dr. S P igazságügyi orvosszakértői véleményét nem értékelte, figyelmen kívül hagyta. Az elsőfokú ítélet az indokolási kötelezettség elmulasztása miatt is jogszabálysértő.
Külön észrevételezte a felperes, hogy a pertárgyértékhez képest a megítélt perköltség rendkívüli mértékben eltúlzott. 

Az I., II. és a III. rendű alperesek felperesi fellebbezéssel kapcsolatos ellenkérelme az elsőfokú ítélet helybenhagyására irányult.

Az I. rendű alperesi beavatkozó az elsőfokú ítélet ellen a perköltséget érintően fellebbezett. Fellebbezésében sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság a perköltségének megállapítását mellőzte, kérte ezért, hogy a másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletet akként változtassa meg, hogy a felperest az I. rendű alperesi beavatkozó javára 100.000 forint perköltségben marasztalja.

A felperes a beavatkozói fellebbezésre ellenkérelmet nem terjesztett elő.

A felperesi fellebbezés alaptalan, az I. rendű alperesi beavatkozó fellebbezése alapos.

Az elsőfokú bíróság a tényállást nagyobb részben helytállóan állapította meg,  több, a felperesi fellebbezésben is felhívott vonatkozásban azonban az indokolás pontatlan megállapításokat tartalmazott (a 2008. május 15-i traumatológiai beutalón feltüntetett diagnózist, dr. Sz J traumatológus szakorvos szerepét, a 2008. november 14-i ultrahang lelet kapcsán az izom- és ínsérülés hiányát, a székesfehérvári reumatológiai kezelés terjedelmét, a 2009. június 11-ei ortopédiai szakrendelés ismételtségét, a 2009. július 25-i újabb röntgenvizsgálatot, az ortopédiai műtét jellegét illetően), amit a masodfokú bíróság a rendelkezésre álló peres iratanyag felhasználásával akként helyesbített, hogy ezen tárgyi tévedések nélkül rögzítette a jogvita elbírálásának alapjául szolgáló tényállást. Ezeknek a jogvita elbírálása szempontjából kisebb jelentőségű  tévedéseknek azonban az érdemi döntésre nem volt kihatásuk. 
Megalapozatlanul kifogásolta ugyanakkor a felperes azt a megállapítást, hogy 2008. június 16. napján fizikoterápiát írtak elő, miután ezt a lelet tartalmazza, és alaptalanul támadta azon, az orvosszakértői véleményből származó következtetést is, hogy a kezelés hatástalanságának hátterében számos tényező állhat; ebben a körben tévesen hivatkozott arra, hogy a sokideg-bántalmat csak 2009. november 12. napján diagnosztizálták nála, mivel azt már a 2008. június 11-ei lelete is tartalmazza.

A másodfokú bíróság indokoltnak látta az orvosszakértői vélemény további kiegészítését elsősorban arra fókuszálva, hogy a III. rendű alperes által nyújtott reumatológiai, neurológiai, illetve ortopédiai ellátás is adekvát volt-e a felperes igazolható állapotával és panaszaival. E vonatkozásban a szakértői vélemény határozott, megnyugtató és aggálytalan választ adott, az orvosszakértői vélemény kiegészítése is az elsőfokú bíróság megállapításait erősítette meg. 

A másodfokú bíróság egyetértett az elsőfokú bíróság azon érdemi következtetéseivel, miszerint az alpereseket a felperes egészségkárosodásáért felelősség nem terheli.

Az I. rendű alperes felelősségét illetően a perben felhasznált egyetlen szakértői vélemény sem támasztott kételyt abban a vonatkozásban, hogy a felperes ellátása az I. rendű alperes részéről a szakma szabályainak megfelelő módon történt. Az I. rendű alperes a felperest a szükséges szakorvosi vizsgálatokra elirányította, beutalta; a másodfokú eljárásban kiegészített orvosszakértői vélemény alapján az is helyes döntés volt részéről, hogy a felperest neurológiára irányította, figyelemmel arra, hogy a felperes jelentős panaszt okozó betegsége több orvosi szakterületet is érintő probléma, a felperesnél fellépő fájdalmak jellege idegi eredetre utalt.
Az a körülmény, hogy az I. rendű alperes nyilvánvaló számelírás folytán téves diagnózist rögzített a háziorvosi dokumentációban, személyiségi jogsérelmet nem idézett elő, különösen, mivel a felperes maga is tapasztalhatta, hogy ellátásában e téves diagnózis semmiféle következménnyel nem járt, a szakrendeléseken az őt ellátó orvosok nem a nem létező térdsérülését, hanem a panaszos testrészeit vizsgálták és erre vonatkozó panaszait rögzítették.

Az a vita, hogy a felperes panaszai mennyiben álltak összefüggésben az elszenvedett traumával, elsősorban a felperes baleseti táppénzre való jogosultsága szempontjából volt releváns. Az I. rendű alperesi korai táppénzes kódváltás a lefolytatott társadalombiztosítási jogorvoslati eljárásban felülbírálatot nyert ugyan, a per során azonban az is nyilvánvalóvá vált, hogy a felperes per tárgyává tett egészségkárosodását egyértelműen degeneratív elváltozás okozza, a viszonylag csekély súlyú, az egészséges szervezet számára komolyabb hátrányt, sérülést nem okozó traumának a panaszok manifesztálódásában, felszínre törésében volt szerepe. Ezen oknál fogva - a társadalombiztosítási per elhúzódásából is kitűnően - bonyolult megítélésű kérdésnek tekinthető, hogy a baleseti eredetnek, a traumás kiváltó oknak milyen és meddig ható jelentőséget kell tulajdonítani. Ha e bizonytalanul megítélhető kérdésben az I. rendű alperes (a felülvéleményező főorvossal egyetértésben) tévedett is, a tévedés ezen körülmények mellett számára nem volt felróható. A kódváltással kapcsolatos tájékoztatási hiányosságok a testi épséghez, egészséghez fűződő jogait illetően személyiségi jogsérelmet a felperesnek nem okoztak. A fentiekben hivatkozott sajátos helyzet alapján alakult ki az a jogvita, melynek során a felperes jogorvoslati lehetőségeivel élt és mely vita ezáltal több fórumon történő megvizsgálását követően nyert végül rendezést. 

A II. rendű alperes döntéseit a keresőképtelenség minősítését illetően a rendelkezésre álló orvosi iratanyag, illetőleg a  későbbiekben beszerzett igazságügyi orvosszakértői vélemény alapján hozta meg. Az, hogy a tévesen rögzített diagnózis vonatkozásában az I. rendű alperest nem kötelezte a háziorvosi dokumentáció kijavítására, kártérítési felelősséget nem alapozhat meg, miután e körülménynek a felperes ellátására semmilyen vonatkozásban nem volt kihatása.

A III. rendű alperes kártérítési felelősségét illetően a felperes helytállóan hivatkozott arra, hogy a III. rendű alperest terhelte a bizonyítás abban a tekintetben, hogy a felperes ellátása során a szakma szabályainak megfelelően, kellő gondossággal járt el. Ennek oka, hogy a III. rendű alperes sikertelenül kezelte a felperesnél kialakult, a bal felső végtag mozgáskorlátozottságával és a felperes életminőségét igen jelentősen megrontó fájdalmakkal járó betegséget. E vonatkozásban annak a körülménynek, hogy a  kezelésre szoruló elváltozás traumás vagy degeneratív eredetű-e, jelentősége másodlagos volt.
A perben beszerzett és többször kiegészített igazságügyi orvosszakértői vélemény alapján aggálytalanul megállapítható, hogy a III. rendű alperes a szükséges és indokolt diagnosztikai eljárásokat és a kezeléseket nem mulasztotta el, azokat elrendelte, illetőleg elvégezte. Kifejezett diagnosztikai tévedést sem vétett a III. rendű alperes, e vonatkozásban csupán annyi róható a terhére, hogy a diagnózisként  használt gyűjtőfogalom (PHS, periarthritis humeroscapularis) nem volt kellően pontos. Az impingement szindróma ilyenként az ortopédiai műtétet megelőzően nem került diagnosztizálásra, csak a gyűjtőfogalom alatt, ez azonban nem befolyásolta, hogy a felperes a lehetséges és szükséges kezeléseket kapta meg, mind neurológiai, mind pedig reumatológiai szempontból. A kezelés eredménytelensége pedig nem a III. rendű alperes nem kellően gondos eljárásának, mulasztásának, hanem a felperes betegsége rendkívül rossz gyógyhajlamának, a nála kialakult komplex egészségkárosodási jellemzők együtthatásának sajnálatos következménye. A felperes megbetegedésének súlyosbodásában nem kapott szerepet, hogy ő valamely szükséges kezelésben a III. rendű alperes által történő ellátása során ne részesült volna.

Az elsőfokú bíróság a felperes fellebbezésében foglaltakkal ellentétben indokolásában kitért arra, hogy dr. S P magánszakértői véleményét miért nem fogadta el. E magánszakértői vélemény elsősorban azon kiindulópontból vizsgálta a felperes állapotának alakulását és ellátását, hogy a 2008. május 13-i elesés a felperesnél a rotátorköpeny sérülését okozta és e sérülés felismerését és megfelelő kezelését mulasztotta el a III. rendű alperes, emiatt siklott félre a terápiás útkeresés. Ebben a körben azonban a perben kirendelt orvosszakértő véleménye a felperes vállmozgásainak jellemzőiről rögzítetteket is értékelve meggyőző érveket szolgáltatott amellett, miért hibás  a rotátorköpeny traumás sérülését feltételezni. Dr. ... szakvéleményének szóbeli kiegészítésekor (6.P.21.561/2011/26. számú jegyzőkönyv) kiemelte, hogy a magánszakértői következtetés elsősorban a rendelkezésre álló képalkotó vizsgálati eredmények azon értékelésének következménye, hogy a magánszakértő azon MR eredményt, amely a kialakított álláspontjának megfelelt, a 96 %-ban megfelelő vizsgálati eredmények körébe tartozónak ítélte, míg a koncepciójába nem illeszkedő vizsgálati eredményt a 4 %-os hibahatárba sorolta. Így azok a következtetések, amelyekre dr. S P a trauma során kialakult rotátorköpeny szakadást alapozta, olyan fikciók, melyek szakértőileg nem erősíthetőek meg, sem a közvetlenül a traumát követően kialakult klinikai kép, sem a traumához közelebb eső időben elvégzett vizsgálatok alapján nem igazolhatóak. 
A felperesnél kialakult impingement szindróma pedig nem traumatológiai ellátást igénylő, hanem elsősorban reumatológiai kezelést igénylő elváltozás, amelynek ellátása a III. rendű alperesnél fájdalomcsökkentő, izomlazító gyógyszeres terápiával és fizikoterápiával az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) 77.§ (3) bekezdésében foglaltaknak megfelelően történt.

A fentiekre figyelemmel a felperesi fellebbezés eredménytelen maradt. A felperes nem kifogásolhatja a hosszan elhúzódó perben a pernyertes alperesek számára megállapított elsőfokú perköltség összegét sem, különös figyelemmel arra, hogy a felperes eredeti  követelése 25.000.000 forint nem vagyoni kártérítés megfizetésére terjedt ki; e pertárgyértékhez viszonyítottan az elsőfokú bíróság által megítélt perköltség eltúlzott mértékűnek nem minősíthető.

Megalapozottan kifogásolta viszont az I. rendű alperesi beavatkozó, hogy számára az elsőfokú bíróság perköltséget nem állapított meg, holott a Pp.83.§ (1) bekezdésében írtak szerint a beavatkozó által támogatott fél pernyertessége esetében az ellenfelet a beavatkozó költségeinek megfizetésére is kötelezni kell. Ezért e vonatkozásban a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp.253.§ (2) bekezdése alapján megváltoztatta és az I., II. és III. rendű alperesek javára megítélt perköltség érintése nélkül a felperest az I. rendű alperesi beavatkozó javára 100.000 forint perköltség megfizetésére kötelezte. Egyebekben az elsőfokú ítéletet helybenhagyta.

A felperes másodfokú pervesztességének következménye, hogy a felperes a Pp.239.§-a folytán alkalmazandó Pp.78.§ (1) bekezdése alapján az ellenérdekű alperesek és az I. rendű alperesi beavatkozó  másodfokú eljárásban felmerült költségét köteles megfizetni. A jogi képviseleti munkadíjat a másodfokú bíróság a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3.§ (2) bekezdés a) pontja, (5) bekezdése alapján állapította meg, melyet a III. rendű alperes esetében az általa előlegezett szakértői díj növelt. A II. rendű alperesi beavatkozónak a másodfokú eljárásban költsége nem merült fel, így arról a másodfokú bíróságnak rendelkeznie nem kellett.

A felperes személyes illetékfeljegyzési joga folytán a feljegyzett fellebbezési illetéket az Itv.74.§ (3) bekezdése folytán alkalmazandó Kmr.13.§ (2) bekezdése, Pp.78.§ (1) bekezdése alapján a felperes köteles viselni.

Megjegyzi még a másodfokú bíróság, hogy az elsőfokú eljárásban keletkezett szakértői költségek nem kerültek a felperes által maradéktalanul kiegyenlítésre, így ebben a körben az elsőfokú bíróságnak indokolt intézkednie. 

P é c s , 2016. február 25.

dr. Döme Attila s.k. a tanács elnöke, Gáspárné dr. Baranyabán Judit s.k. előadó bíró, dr. Vogyicska Petra s.k. bíró