A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.I.21.998/2014/7.szám

A Kúria a dr. Sárközi István ügyvéd által képviselt felperesnek a dr. Balogh Lajos ügyvéd által képviselt I. rendű és II. rendű, illetve a dr. Fodor László ügyvéd által képviselt III. rendű alperes ellen közös tulajdon megszüntetése iránt a Hajdúböszörményi Járásbíróság előtt 5.P.20.091/2014. szám alatt folyamatban volt és a Debreceni Törvényszék mint másodfokú bíróság 1.Pf.20.693/2014/6. számú ítéletével befejezett perében a jogerős ítélet ellen az II. rendű alperes részéről 9. sorszám alatt előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő 

í t é l e t e t :

A Kúria a Debreceni Törvényszék 1.Pf.20.693/2014/6. számú jogerős ítéletét hatályában fenntartja. 

Kötelezi a II. rendű alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 20.000 (Húszezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget. 

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s 

A perbeli 1. helyrajzi számú 5471 m² területű ingatlan kizárólagos tulajdonosa a felperes. Az ingatlanon - 82 m² nagyságú területre - a III. rendű alperes szolgalmi joga áll fenn. 
A perbeli 2. helyrajzi számú, 11.221 m² területű ingatlan a felperes, valamint az I. és II. rendű alperes közös tulajdonát képezi akként, hogy az ingatlan 74/100 tulajdoni hányada a felperes, 12/100 tulajdoni hányada az I. rendű alperes, 14/100 tulajdoni hányada pedig a III. rendű alperes tulajdonában áll. Az ingatlanon a III. rendű alperest - 2749 m² nagyságú területre - szolgalmi jog illeti meg. 
A perbeli 2. helyrajzi számú ingatlan közforgalom elől elzárt magánútnak minősül, amelyet a felperes és az I. rendű alperes használ annak érdekében, hogy gépjárművel megközelítsék a perbeli 3. helyrajzi számú és a perbeli 1. helyrajzi számú ingatlanokon álló, állattartásra szolgáló épületeiket.

A felperes keresetében kérte a peres feleknek a perbeli 2. helyrajzi számú ingatlanon fennálló közös tulajdona megszüntetését akként, hogy a bíróság az általa csatolt változási vázrajznak megfelelően az ingatlanból a perbeli 1. helyrajzi számú ingatlanhoz csatoljon 6969 m² nagyságú területet, majd az így létrejött perbeli 1. helyrajzi számú ingatlan 6969/12.440 részét adja a tulajdonába, a fennmaradó területből alakítsa ki a perbeli 4. helyrajzi számú 1663 m² nagyságú ingatlant, amelyet adjon 177/1663 arányban a II. rendű alperes, 152/1663 arányban az I. rendű alperes, 1334/1663 arányban az ő tulajdonába, valamint alakítsa ki a perbeli 5. helyrajzi számú 2589 m² nagyságú ingatlant, amelyet adjon 1394/2589 arányban a II. rendű, 1195/2589 arányban az I. rendű alperes tulajdonába. 
Kérte továbbá, hogy az elsőfokú bíróság az ítélet jogerőre emelkedését követően keresse meg az illetékes földhivatalt a tulajdonjog, valamint az ingatlanok térmértékében bekövetkezett változásnak az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése iránt, közös tulajdon megszüntetése jogcímén. 

A közös tulajdon megszüntetését a felperes azért tartotta szükségesnek, hogy a tulajdonában álló perbeli 1. helyrajzi számú ingatlant le tudja keríteni annak érdekében, hogy a vagyontárgyait az esetleges lopásoktól meg tudja védeni, illetőleg az általa tartott állatokat a fertőzéstől meg tudja óvni. Azt kívánta elérni, hogy az általa szarvasmarha tartásra használt területet ne lehessen megkerülni gépjárművel. 

Az I-II. rendű alperesek ellenkérelmükben elsősorban a felperes keresetének az elutasítását kérték arra hivatkozással, hogy a kereseti kérelem teljesítése esetében a peres felek közös tulajdona nem szűnne meg. A perbeli 4. helyrajzi szám alatt bejegyzett ingatlanon a peres felek közös tulajdona változatlanul fennállna, valamint a II. rendű alperes által használt és részben tulajdonolt perbeli 3. helyrajzi számú ingatlant az I. rendű alperes nem tudná megközelíteni tehergépjárművel, ezáltal az állattartó tevékenysége is veszélyeztetve lenne. Hivatkoztak még arra, hogy a közös tulajdon megszüntetésének a felperes által kért módja esetében  számukra a perrel érintett ingatlanok vízelvezetése hátrányosan változna meg. 
Kérték a közös tulajdonnak a felperes által kért természetbeni megosztásától eltérő módon történő megszüntetését, amely szerint az ingatlanok száma és tulajdonosi összetétele változatlan maradna, változna az ingatlanok térmértéke, ugyanakkor az általuk javasolt megosztást követően változatlanul meg tudnák gépjárművel kerülni a felperes perbeli 1. helyrajzi számú ingatlanát. 

A III. rendű alperes ellenkérelmében a közös tulajdonnak a felperes által megjelölt módon történő megszüntetését nem ellenezte, amennyiben a perbeli ingatlanokon az őt megillető szolgalmi jog változatlanul - az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezve - fennmarad. 

Az elsőfokú bíróság a Ptk. 147.§-a alapján a perbeli ingatlanon fennálló közös tulajdont a keresettel egyezően a Ptk. 148.§ (1) bekezdésére figyelemmel természetben szüntette meg a felperes által becsatolt telekalakítási engedély és annak részét képező vázrajz szerint. Ennek megfelelően megkereste az ingatlan-nyilvántartást vezető hatóságot a tulajdonjog, illetve az ingatlanok térmértékében bekövetkezett változásnak, továbbá a III. rendű alperes szolgalmi jogát érintő változásnak az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése iránt, közös tulajdon megszüntetése jogcímén. 

Kifejtette, hogy mivel a Megyei Kormányhivatal 2014. január 21. napján jogerőre emelkedett határozatával engedélyezte a közös tulajdon megszüntetésének a felperes által megjelölt módját, a közös tulajdon megszüntetéséhez rendelkezésre állt a megosztáshoz szükséges jogerős közigazgatási engedély és az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés foganatosításra alkalmas vázrajz, ennél fogva a közös tulajdon megosztása a felperes által kért módon fizikailag lehetséges. A kereset teljesítésének ingatlan-nyilvántartási szempontból nem látta akadályát. 

Az elsőfokú bíróság vizsgálta továbbá, hogy a felperes közös tulajdon megszüntetése iránti jogát visszaélésszerűen gyakorolja-e, továbbá, hogy a közös tulajdon megszüntetése nem sérti-e súlyosan az alperesek méltányos érdekeit, a kért megszüntetési mód nem ütközik-e az okszerű gazdálkodás követelményébe. 

A rendelkezésre álló adatok alapján az elsőfokú bíróság azt állapította meg, hogy a felperes a közös tulajdon megszüntetése iránti jogát nem gyakorolta visszaélésszerűen. Azzal indokolta e megállapítását, hogy a felperes az ingatlanban fennálló tulajdonjoga megszerzését követően huzamosabb idő elteltével lépett fel a közös tulajdon megszüntetése iránti igényével, ezen túlmenően nem kérte megváltási ár megfizetésére kötelezni az alpereseket, így a peres felek között az esetlegesen felmerülő anyagi lehetőségek közötti különbségek sem vezethettek visszaélésszerű joggyakorláshoz. 

Rámutatott, az eljárás során nem nyert bizonyítást az sem, hogy a közös tulajdon megszüntetése az alperesek méltányos érdekeit súlyosan sértené. Ezt a megállapítását az alábbiakkal indokolta: 

Kétségtelen, a jelenlegi használati viszonyok szerint az I. rendű alperes a perbeli 2. helyrajzi számú ingatlant arra használja, hogy megközelítse a perbeli 3. helyrajzi számú ingatlanon álló, állattartásra használt épületét oly módon, hogy megkerüli a felperes által szintén állattartásra használt, a perbeli 1. helyrajzi számú ingatlanon álló épületet. Ugyanakkor a felperes kereseti kérelmében foglaltak teljesítése esetén ennek a megközelítési módnak a gyakorlására nem lesz lehetősége, az ingatlanához vezető úton nem lesz biztosított az ingatlanhoz érkező járművek megfordulása. A perben kirendelt igazságügyi szakértő szakértői véleménye alapján azonban megállapítható, hogy az I-II. rendű alperesek tulajdonába kerülő területrészen geometriailag számtalan olyan nyomvonal kijelölhető, amelyen a vonatkozó műszaki előírásoknak eleget tevő járművek, illetve járműszerelvények megkerülhetik az I. rendű alperes által használt szarvasmarha tartásra szolgáló épületet, és azt körbejárva meg tudnak fordulni. Ebből következően a közös tulajdon megszüntetésének a felperes által megjelölt módja az alpereseknek azt a méltányos érdekét, hogy az állattartásra használt épületet tehergépjárművel meg tudják közelíteni, nem sérti súlyosan. A felperes keresetében foglaltak teljesítése esetén az I. rendű alperes az állattartáshoz szolgáló épületet változatlanul rendeltetésszerűen tudja használni. 

Rögzítette még, hogy a Megyei Kormányhivatal Közlekedési Főfelügyelősége szakhatósági állásfoglalásával hozzájárult a telekalakításhoz azzal a feltétellel, hogy a kialakuló perbeli 5. és perbeli 4. helyrajzi számú utat közforgalom elől el nem zárt magánútként kell bejegyezni az ingatlan-nyilvántartásba. 

Az elsőfokú bíróság nem tartotta alkalmazhatónak a közös tulajdon megszüntetésének az I-II. rendű alperesek által kért módját, mert ez esetben az ingatlanok és a tulajdonosok száma változatlan maradt volna. Ezen túlmenően utalt arra, hogy e megoldás eredményeként még valamely terület más ingatlanhoz történő csatolására sem kerülne sor, valamint ebben az esetben a felperesnek az a méltányolhatónak tartott érdeke, hogy nehézgépjárművekkel ne kerüljék meg az általa használt épületet, sérülne; kiváltképp, ha erre az I. rendű alperes által használt épület megközelítéséhez nincs is szükség. 

Az elsőfokú bíróság ítélete ellen az I-II. rendű alperesek által előterjesztett fellebbezés folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. 

Megítélése szerint helyes az elsőfokú bíróság által megállapított tényállás, és helytállónak tartotta az abból levont jogi következtetéseket is. 

A fellebbezésben kifejtettekre tekintettel hivatkozott arra: Az elsőfokú eljárás során az I-II. rendű alperesek a keresettel szemben azzal védekeztek, hogy a közös tulajdon felperes által kért megszüntetése esetén a fellebbező alpereseknek a 0136/21. helyrajzi számú ingatlana tehergépjárművel nem lenne megközelíthető. Ennek megfelelően folytatta le az elsőfokú bíróság a bizonyítást és szerzett be gépjárműszakértői véleményt. 

Hangsúlyozta a másodfokú bíróság, hogy az alperesek csupán a fellebbezésben hivatkoztak arra, hogy a szakértői véleményben megjelölt közlekedési útvonalak az ő területükön vezetnek, az állattartó telepük azonban nem használható útként, mert az fertőzésveszélyt jelent az állattartó telepükön tartott állatok számára. 

Erre tekintettel a Pp. 235.§ (1) bekezdésére, valamint a Pp. 141.§ (6) bekezdésében foglaltakra utalással a jogerős ítéletben megállapította, hogy az I-II. rendű alperesek részéről nem lehetett akadálya annak, hogy az eljárás során hivatkozzanak az állategészségügyi kifogásokra, azt a gépjárműszakértői vélemény megismerése után előterjeszthették volna. Ezért a fellebbezésben említett indokokat a másodfokú eljárásban nem tartotta érdemben vizsgálhatónak. 

A jogerős ítélet ellen a II. rendű alperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, amely annak hatályon kívül helyezésére és a kereseti kérelem elutasítására irányult. A II. rendű alperes megítélése szerint a jogerős ítélet jogszabálysértő. Tévesnek tartotta az elsőfokú ítéletet, amelyet álláspontja szerint iratellenes indokkal hagyott helyben a másodfokú bíróság. 
Hivatkozva a Ptk. 148.§ (3) bekezdésére, jogi álláspontja szerint a közös tulajdonnak a jogerős ítélet szerinti megosztása gátolja a rendeltetésszerű használatot. Az 1/2008. (V.19.) PK véleményben foglaltak alapján - érvelése szerint - a kereset elutasításának lett volna helye, mivel a felperes a jogát visszaélésszerűen gyakorolta, továbbá a közös tulajdon megszüntetése a perbeli körülmények között a tulajdonostársak méltányos érdekeit súlyosan sérti. 

Álláspontját egyebek mellett a következőkkel indokolta:

Nem állított új tényt a fellebbezésben. Azzal a ténnyel a bíróságnak is tisztában kell lennie, hogy egy saját tulajdonú ingatlan objektíve nem használható közforgalom elől el nem zárt saját használatú útként. Véleménye szerint ezt akkor is figyelembe kellett volna venni, ha külön nem hivatkozik rá senki. 

Mivel a másodfokú bíróság jogerős ítéletében arra az álláspontra jutott, hogy a fellebbezésben foglalt hivatkozást meg kellett volna tennie a szakértői vélemény megismerése után, a jogerős ítéletben rögzített indokolás  iratellenes és okszerűtlen. A másodfokú bíróság indokolatlanul mellőzte a fellebbezésben foglaltak vizsgálatát, miszerint az állattartó telepük útként nem használható, mert az fertőzésveszélyt jelent az állattartó telepükön tartott állatok számára, márpedig a szakértői véleményben megjelölt közlekedési útvonalak a tulajdonukban álló területükön vezetnek. A jogerős ítélet sérti az ő méltányos érdekeit, a rendes, és ésszerű gazdálkodás követelményeit, továbbá nincs arányban az egyik fél vesztesége azzal az előnnyel, hogy megszűnt - ráadásul csak részben - a tulajdonközösség, mely azt eredményezi, hogy a rakományát messziről fáradságosan és költségesen kell behordania az ingatlanára, a felperesnek pedig nagyobb lett az egyébként is nagy állattartó telepe. 

A felperes felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályában való fenntartására irányult. 

Arra hivatkozott, hogy az alperesek meg sem említették a peres eljárás során, hogy a telepre egészségügyi okból gépjárművel nem lehet behajtani, mivel eddig is bementek a telepre a járművek és azon átmentek.

A felülvizsgálati kérelem az alábbiak szerint nem alapos.

A Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 270.§ (2) bekezdésében, valamint a 275.§ (3) bekezdésében foglaltak együttes értelmezéséből következően eredményes felülvizsgálat alapja anyagi jogi vagy az érdemi döntést lényegesen befolyásoló eljárásjogi szabálysértés lehet. 

A II. rendű alperes a felülvizsgálati kérelmét anyagi jogszabálysértésre hivatkozással terjesztette elő, amennyiben a felülvizsgálati kérelmét hiánypótlásra történő felhívást követően arra alapította, hogy a jogerős ítélet az 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 148.§ (3) bekezdésében foglalt rendelkezést sérti. 

Miután a II. rendű alperes felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélettel megsértett eljárásjogi szabályt nem  jelölt meg - kizárólag a fenti anyagi jogszabálysértésre hivatkozott -, ez meghatározta a felülvizsgálati eljárás kereteit.

A Kúria a jogerős határozatot ugyanis a Pp. 275.§ (2) bekezdése szerint - ide nem tartozó kivételektől eltekintve - csak a felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem korlátai között vizsgálhatja felül. 

A felülvizsgálati kérelemben foglaltakhoz a Pp. 275.§ (2) bekezdésében meghatározott esetek kivételével kötve van, vagyis a jogerős határozat jogszabálysértő voltát olyan okból nem állapíthatja meg, amelyre a fél a felülvizsgálati kérelmében nem hivatkozott.

Ehhez kapcsolódóan a Kúria kiemeli, hogy a Pp. 73/A.§ (1) bekezdés a) pontja értelmében a jogi képviselet a Kúria előtti eljárásban a felülvizsgálati kérelmet előterjesztő fél számára kötelező. A jogalkotó így kívánta biztosítani, hogy a felülvizsgálati kérelmet előterjesztő fél pontosan megjelölje azt a jogszabályhelyet, amelyet sért a támadott jogerős határozat.

Az adott esetben a jogi képviselő által előterjesztett felülvizsgálati kérelem felhívást követően ugyan megfelelt a Pp. 272.§ (2) bekezdésében előírtaknak, azonban a II. rendű alperes annak ellenére nem jelölte meg a megsértett eljárási szabályt, hogy a másodfokú bíróság eljárásjogi indokolással az alperesek terhére értékelte: a fellebbezésükben állítottak új tényt. 

A felülvizsgálati kérelem ezért nem volt alkalmas arra, hogy a Kúria felülvizsgálja a jogerős ítéletet abból a szempontból, hogy jogszabálysértés nélkül jutott-e a másodfokú bíróság arra a következtetésre, hogy a Pp. 235.§ (1) bekezdésében, továbbá a Pp. 141.§ (6) bekezdésében foglalt rendelkezés alapján az előtte folyamatban volt eljárásban érdemben nem vizsgálhatta az I-II. rendű alpereseknek a fellebbezésben előterjesztett hivatkozását. 

A felülvizsgálat már hivatkozott korlátaiból adódóan tehát a Kúria vizsgálata nem terjedhetett ki arra: a másodfokú bíróság az I-II. rendű alpereseknek a fellebbezésben előadott tényállításait figyelmen kívül hagyva  megalapozottan határozott-e a jogerős ítéletében, amikor az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 253.§  (2) bekezdése alapján helybenhagyta.

A Kúria az így elbírált felülvizsgálati kérelem alapján a felülvizsgálati eljárás eredményeként megállapította, hogy a jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelemben megjelölt okból nem jogszabálysértő. 

A Ptk. 147.§-a szerint a közös tulajdon megszüntetését bármelyik tulajdonos követelheti. E jogról való lemondás semmis. 

A közös tulajdon megszüntetése a fentiek szerint a tulajdonostárs alanyi joga. 

A Ptk. e jog érvényesítésének a korlátozásáról nem rendelkezik. A következetes bírói gyakorlat szerint a közös tulajdon megszüntetése iránti kereset elutasítására sor kerülhet abban az esetben, ha a tulajdonostárs a jogát visszaélésszerűen gyakorolja, avagy ha a közös tulajdon megszüntetése az adott körülmények között a másik tulajdonostárs méltányos érdekeit súlyosan sérti [az 1/2008. (V.19.) PK vélemény VII. pontja, amely a Kúria 1/2014. PJE határozata szerint a Ptk. alapján elbírálandó ügyekben még változatlanul irányadó]. 

A közös tulajdonnak a felperes által kért módon történő megszüntetésének akadályát képezheti, ha a természetbeni megosztás a II. rendű alperes által a felülvizsgálati kérelemben hivatkozott Ptk. 148. § (3) bekezdése szerint jelentékeny értékcsökkenéssel járna, vagy gátolná a rendeltetésszerű használatot.

Az elsőfokú bíróság a Pp. 215.§-a szerint az I-II. rendű alperesek érdemi ellenkérelme által megszabott korlátok között lefolytatott perben és elrendelt bizonyítási eljárásban vizsgálta, hogy a közös tulajdonnak a felperes által kért módon történő megszüntetése az alperesek méltányos érdekeit súlyosan sérti-e. Ez azzal függ össze, hogy az I-II. rendű alperesek a keresettel szemben az elsőfokú eljárás során azzal védekeztek, hogy a közös tulajdon felperes által kért megszüntetése esetén a perbeli 3. helyrajzi számú ingatlanuk tehergépjárművel nem lenne megközelíthető.

Az előzőek szerint a Kúriának abból kellett kiindulnia, hogy a másodfokú bíróság helytállóan állapította meg az ellenkérelem tartalmát. Ehhez képest megalapozottan jutott arra a következtetésre, hogy az elsőfokú bíróság az ellenkérelemben foglaltaknak megfelelően lefolytatta a bizonyítást. A beszerelt gépjármű-szakértői vélemény alapján helytállóan jutott arra a megállapításra, hogy a közös tulajdon megszüntetésének a felperes által megjelölt módja az alperesek méltányos érdekét - amit abban jelöltek meg az elsőfokú eljárásban, hogy az állattartásra használt épületet tehergépjárművel meg tudják közelíteni - nem sérti súlyosan. A felperes keresetében foglaltak teljesítése esetén a II. rendű alperes az állattartásra szolgáló épületet ugyanis változatlanul rendeltetésszerűen tudja használni. A szakvélemény alapján az elsőfokú bíróság megalapozottan hivatkozott arra is a határozatában, hogy az I-II. rendű alperesek tulajdonába kerülő területrészleten számtalan olyan nyomvonal kijelölhető, amelyen a vonatkozó műszaki előírásoknak eleget tevő járművek, illetőleg járműszerelvények megkerülhetik az I. rendű alperes által használt szarvasmarha-tartásra szolgáló épületet és azt körbejárva meg tudnak fordulni. Ennek egyéb hatását pedig nem kellett vizsgálnia. A másodfokú bíróság pedig azt az e körben hiányos felülvizsgálati kérelemre tekintettel helyesnek elfogadott perjogi álláspontja folytán nem vizsgálhatta. 

Mindezekre tekintettel a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275.§ (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta, mert azt a felülvizsgálati kérelemben hivatkozott okból nem találta jogszabálysértőnek. 

A II. rendű alperes felülvizsgálati kérelme alaptalannak bizonyult, ezért a Pp. 270. § (1) bekezdése szerint alkalmazott Pp. 78.§ (1) bekezdése alapján köteles megfizetni a felperes jogi képviseletével összefüggésben felmerült, a 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet 3.§ (5) bekezdése alapján meghatározott összegű ügyvédi munkadíjból álló perköltséget. 

A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274.§ (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el.

Az ítélet elleni felülvizsgálatot a Pp. 271.§ (1) bekezdés e) pontja zárja ki. 

Budapest, 2015. november 4.

Dr. Orosz Árpád s.k. a tanács elnöke, Pummerné dr. Boruzs Mariann s.k. előadó bíró, Dr. Csentericsné dr. Bíró Ágnes s.k. bíró,