KÚRIA

Bhar.III.201/2015/4.szám

A Kúria mint harmadfokú bíróság Budapesten, a 2015. év június hó 2. napján tartott nyilvános ülésen meghozta a következő

í t é l e t e t:

A hivatali visszaélés bűntette és más bűncselekmények miatt az I. rendű vádlott és társa ellen folyamatban lévő büntetőügyben az I. rendű vádlott védője által bejelentett másodfellebbezést elbírálva a Győri Ítélőtábla Bf.85/2014/8. számú ítéletét az I. rendű vádlott bűnössége megállapítására, valamint a büntetés kiszabására vonatkozó részében megváltoztatja:

e vádlottat az ellene folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntette [Btk. 305. § a) pont] miatt emelt vád alól felmenti;

a szabadságvesztés büntetése tartamát 1 (egy) év 6 (hat) hónapra enyhíti, a végrehajtása felfüggesztésének próbaidejét 3 (három) évre mérsékli azzal, hogy végrehajtásának elrendelése esetén a szabadságvesztést börtönben kell végrehajtani;

a pénzbüntetés napi tételeinek számát 100 (száz) napra enyhíti azzal, hogy az így kiszabott összesen 300.000 (háromszázezer) forint összegű pénzbüntetést meg nem fizetése esetén napi tételenként kell egy-egy napi szabadságvesztésre átváltoztatni;

az eljárás során felmerült 550.332 (ötszázötvenezer-háromszázharminckettő) forint bűnügyi költségből 48.006 (negyvennyolcezer-hat) forint bűnügyi költséget az állam visel.

Egyebekben a másodfokú bíróság ítéletét az I. rendű vádlott vonatkozásában helybenhagyja.

I n d o k o l á s

A Veszprém Megyei Főügyészség B.960/2010/55-I. számon nyújtott be vádiratot, amelyben az I. rendű vádlottal szemben 2 rendbeli - egy esetben folytatólagosan elkövetett -, az 1978. évi IV. törvény (továbbiakban: korábbi Btk.) 225. §-ába ütköző hivatali visszaélés bűntette, valamint 5 rendbeli, a korábbi Btk. 310. § (1) bekezdés a) pontjába ütköző és a (2) bekezdés a) pontja szerint minősülő nagyobb vagyoni hátrányt okozó költségvetési csalás bűntette, a II. rendű vádlottal szemben felbujtóként elkövetett, a korábbi Btk. 225. §-ába ütköző hivatali visszaélés bűntette miatt emelt vádat.

A Veszprémi Törvényszék a 2014. június 26. napján kihirdetett 9.B.962/2012/38. számú ítéletével az I. rendű vádlottat bűnösnek mondta ki hivatali visszaélés bűntettében (korábbi Btk. 225. §), valamint 5 rendbeli nagyobb vagyoni hátrányt okozó, üzletszerűen elkövetett költségvetési csalás bűntettében [korábbi Btk. 310. § (1) bekezdés a) pont, (2) bekezdés b) pont bb) alpont, (3) bekezdés b) pont].

Ezért őt halmazati büntetésül 2 évi börtönbüntetésre és 300 napi tétel pénzbüntetésre ítélte. A börtönbüntetés végrehajtását 3 évi próbaidőre felfüggesztette. A pénzbüntetés egy napi tételének összegét 1000 forintban állapította meg, és úgy rendelkezett, hogy az így kiszabott 300.000 forint pénzbüntetést meg nem fizetése esetén 300 napi fogházban letöltendő szabadságvesztésre kell átváltoztatni.

Ugyanakkor az I. rendű vádlottat az ellene további egy rendbeli, folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntette (korábbi Btk. 225. §) miatt emelt vád alól felmentette.

Rendelkezett végül a járulékos kérdésekről, ezek között az I. rendű vádlottat kötelezte az eljárás során felmerült 550.302 forint bűnügyi költség megfizetésére.

Az ítélet ellen az ügyész az I. rendű vádlott terhére, a folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntette miatti felmentése miatt, a bűnösség megállapítása végett továbbá súlyosításért jelentett be a fellebbviteli főügyészség által utóbb fenntartott fellebbezést.

Az I. rendű vádlott és védője az I. rendű vádlott terhére megállapított hivatali visszaélés bűntette vonatkozásában felmentésért, egyebekben enyhítésért fellebbezett, míg a II. rendű vádlott és védője felmentésért jelentett be fellebbezést.

A Győri Ítélőtábla a 2014. december 4. napján kelt Bf.85/2014/8. számú ítéletével az elsőfokú ítéletet megváltoztatta, és
- az I. rendű vádlott tekintetében a felmentő rendelkezés mellőzésével megállapította, hogy a vádlott további folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntettét [Btk. 305. § a) pont] valósította meg,
- az 1978. évi IV. törvény 225. §-a szerinti hivatali visszaélés bűntettének jogszabályi helyeként a Btk. 305. § a) pontját jelölte meg,
- az 5 rendbeli, az 1978. évi IV. törvény 310. § (1) bekezdés a) pontja, (2) bekezdés b) pont bb) alpontja és (3) bekezdés b) pontja szerinti költségvetési csalás bűntettét egységesen a Btk. 396. § (1) bekezdés a) pontja és a (3) bekezdés b) pont II. fordulata szerint minősítette,
- a szabadságvesztés végrehajtása felfüggesztésének próbaidejét 5 évre súlyosította,
- a pénzbüntetés egy napi tételének összegét 3000 forintra felemelte, és megállapította, hogy a pénzbüntetés összege így 900.000 forint,
- megállapította, hogy a szabadságvesztés végrehajtása esetén a vádlott legkorábban a büntetés kétharmad részének letöltését követő napon bocsátható feltételes szabadságra, valamint
- egyebekben pedig az elsőfokú ítéletet mindkét vádlott vonatkozásában - személyazonosító igazolványaik számának feltüntetése mellett - helybenhagyta.

A másodfokú ítélet ellen a védő az I. rendű vádlott felmentése érdekében jelentett be fellebbezést.

Fellebbezésének írásbeli indokolásában kifejtette:

Álláspontja szerint az I. tényállási pont (folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntetteként értékelt cselekmény) vonatkozásában a megalapozott tényállásból tévesen következtetett a bíróság a vádlott bűnösségére.

A II. tényállási pont (költségvetési csalás bűntette) tekintetében a minősítés téves.

A III. tényállási pont (hivatali visszaélés bűntette) vonatkozásában pedig a tényállást - iratellenesség és téves ténybeli következtetés okán - megalapozatlannak tartotta a védő, ami alapján a bűnösségre levont következtetés is okszerű.

Az I. tényállási pont tekintetében kifejtette, hogy a hivatali visszaélés bűntette megvalósulásának elengedhetetlen feltétele, miszerint a vádlott hivatalos minőségében, közhatalmi jogosítványainak gyakorlása során valósítsa meg az annak alapjául szolgáló magatartást.

Ezért sem az elsőfokú bíróság által elkövetési magatartásnak értékelt könyvelőirodai tevékenység, sem a másodfokú bíróság által elkövetési magatartásnak tekintett erre vonatkozó bejelentési kötelezettség elmulasztása nem alkalmas a bűncselekmény megállapítására. Az összeférhetetlenségre vonatkozó bejelentési kötelezettség ugyanis az I. rendű vádlottat mint munkavállalót - a munkáltatójával fennálló jogviszonyában - terhelte, annak megszegésével a vádlott nem adóellenőrként, a munkája során szegte meg a hivatali kötelezettségeit, hanem a közszolgálati jogviszonyával kapcsolatos szabályokat sértette meg.

A költségvetési csalás tekintetében elsőként azt észrevételezte a védő, hogy saját álláspontjához képest tévedett a másodfokú bíróság, amikor a vádlott terhére rótt mind az öt rendbeli, költségvetési csalás bűntetteként minősülő cselekményét nagyobb vagyoni hátrányt okozónak minősítette, noha az irányadó tényállás szerint a vádlott által 2011. évben okozott vagyoni hátrány 226.625 forint volt, ami a Btk. 459. § (6) bekezdés a) pontja értelmében kisebb vagyoni hátrányként minősül. Álláspontja szerint ugyanakkor a cselekmény törvényi egység.

A Btk. 396. § (1) bekezdés a) pontjában írt költségvetési csalás azonban összefoglalt bűncselekmény, ezért a költségvetést károsító különböző elkövetői magatartások a részcselekmények számától függetlenül, valamennyi adónemet és bevallási időszakot illetően törvényi egységet alkotnak.

Ezért a vádlott terhére rótt cselekmény is egy rendbeli, az elkövetési érték pedig 2.904.152 forint, azaz a Btk. 459. § (6) bekezdés b) pontja szerint nagyobb vagyoni hátrány.

A védő kiemelte továbbá: a Btk. 396. § (8) bekezdése szerint korlátlanul enyhíthető annak büntetése, aki az okozott vagyoni hátrányt a vádirat benyújtásáig megtéríti. Ezt a vádlott jelen esetben megtette. Így bár a hivatkozott rendelkezés üzletszerű elkövetés esetén nem alkalmazható, azonban e tényt a bíróságnak olyan nyomatékkal kell értékelnie, ami a Btk. 82. § (1)-(3) bekezdésében meghatározott korlátlan, illetve kétfokú enyhítés lehetőségét is megnyitja.

A III. tényállási pont vonatkozásában a védő a tényállás megalapozatlanságát is sérelmezte. Álláspontja szerint azon ítéleti ténymegállapításra, miszerint az I. rendű vádlott az általa a NAV informatikai adatbázisából jogellenesen megszerzett információt közölte a II. rendű vádlottal, adat sem merült fel, azt sem vallomás, sem bírói engedélyhez kötött titkos eszközzel beszerzett adat nem támasztja alá. Ennek hiányában pedig - a védői álláspont szerint - a bűncselekmény megállapításához szükséges célzatra, azaz a jogtalan előny meglétére nem vonható kétséget kizáró következtetés.

Amennyiben pedig a hivatalos személy legitim ok nélkül, de nem tiltott célzattal lép be a nyilvántartó rendszerbe, az legfeljebb fegyelmi vétség lehet (BH 2013.146.).

A tényállás megalapozottkénti, tehát még az előnyszerzés megtörténtének elfogadása esetén sem lenne a vádlott terhére bűncselekmény megállapítható, mert a vádlotti magatartás társadalomra veszélyessége hiányzik.

Az I. rendű vádlott - a II. rendű vádlott számára és kérésére - olyan adatot kért le az információs rendszerből, ami a saját, kizárólagos tulajdonában lévő ingatlanára vonatkozott. Az ilyen adat kiemelt jelentőségű saját adatnak minősül, amit alátámaszt az is, hogy annak beszerzése a lakcím fiktívvé nyilvánítása iránti eljárás során is magánszemélynek illetékmentes. Egy vállalkozó székhelye, adószáma és neve nem adótitok, az valamennyi, a vállalkozó által kiadott számlán kötelezően szerepel. Amennyiben valaki szeretné megtudni, hogy lakásába a tudta nélkül nem jelentkezett-e be valaki, és a jogellenes állapot megszüntetése érdekében a hivatalos személy a kért adatot megszerzi, az - a védő álláspontja szerint - semmilyen vonatkozásban nem hordoz magában semmiféle társadalomra veszélyességet.

Mindezek alapján a védő
- az I. rendű vádlott felmentését a 2 rendbeli hivatali visszaélés bűntette vonatkozásában,
- a fennmaradó bűncselekmény egy rendbeli költségvetési csalás bűntetteként [Btk. 396. § (1) bekezdés a) pont és (3) bekezdés b) pont II. fordulat] való minősítését,
- a folytatólagosság hiányában - másodlagosan - költségvetési csalások minősítésének az okozott kisebb vagyoni hátrányhoz igazodó korrekcióját,
- a többszörös halmazatnak a súlyosító körülmények közül való mellőzését,
- a vagyoni hátrány teljes megtérítésének, az időmúlásnak, a vádlott büntetlen előéletének, a két kiskorú gyermek eltartásának és a költségvetési csalás vonatkozásában tett beismerő vallomásának enyhítő körülményként való értékelését,
- és mindezek alapján - a Btk. 82. § (1)-(3) bekezdésére való utalással - az I. rendű vádlottal szemben pénzbüntetés kiszabását indítványozta,
- kérte továbbá, hogy a Kúria az I. rendű vádlottat ne kötelezze az igazságügyi adószakértői vélemény két kiegészítésével kapcsolatos költség megfizetésére, mert az a szakértő első véleményében foglalt téves megállapítások miatt vált szükségessé.

A Legfőbb Ügyészség a BF.65/2015/1. számú átiratában a védelmi fellebbezést részben alaposnak tartotta.

Az I. tényállási pontot illetően arra az álláspontra helyezkedett, miszerint a hivatali visszaélés bűntette megállapításának feltétele, hogy a kötelességszegés közvetlen hatással legyen a hivatalos személy közfeladatot ellátó tevékenységére (BH 2004.493.). Az elkövetőnek úgy kell kifejtenie a törvényben meghatározott elkövetési magatartások egyikét, hogy az közvetlen összefüggésben legyen hivatali működésével, és ezáltal sértse vagy veszélyeztesse a hivatali működés törvényességébe vetett bizalmat (BH 2014.68.).

Ebből következően passzív magatartással is csak akkor valósul meg a hivatali visszaélés, ha a hivatalos személy a hivatali tevékenységével, hivatali feladatainak ellátásával kapcsolatban előírt kötelezettségeit nem teljesíti.

Jelen esetben azonban az I. rendű vádlott nem az általa adóellenőrként elvégzett adóhatósági vizsgálatokkal kapcsolatos valamely kötelezettségének nem tett eleget, hanem a közszolgálati jogviszonyának létesítésével kapcsolatos szabályokat sértette meg. Ezért a bejelentés elmulasztásával a vádlott nem a hivatali kötelezettségét szegte meg, így e magatartása a jogtalan előnyszerzés ellenére sem valósítja meg a hivatali visszaélés bűntettét.

A 3/2011. BJE számú jogegységi határozatra tekintettel a részesi cselekmény rendbelisége és minősítése a tettesi alapcselekményhez igazodik, a részesi elkövető felelősségének a tettesi alapcselekmény minősítése szab határt. Ebből következően összefoglalt bűncselekményt kizárólag a tettesként elkövetett részcselekmények alkothatnak. Ezért a Veszprémi Járásbíróság 6.B.1077/2012/9. számú jogerős ítélete - ami az I. rendű vádlott bűnösségét egy korábban, 2010 májusában, bűnsegédként elkövetett költségvetési csalás bűntette miatt állapította meg - nem eredményezhet ítélt dolgot a jelen ügyben elbírált cselekmény vonatkozásában.

A III. tényállási pont tekintetében a Legfőbb Ügyészség helyesnek tartotta az I. rendű vádlott bűnösségére vont következtetést. Utalt rá: a vádlott hivatalos személyként célhoz kötötten kérdezhetett le adatokat az adóhatóság nyilvántartásaiból. Jelen esetben azonban magáncélra, a II. rendű vádlott kérésére, személyes ismeretségükre tekintettel hajtotta végre az adatkereséseket, amivel így hivatali kötelezettségét szegte meg (BH 2013.173).

A II. rendű vádlott a kért adatokhoz hivatalosan az 1992. évi LXVI. törvény 19. § (1) bekezdés a) pontja szerint juthatott volna hozzá. A II. rendű vádlott ezt az utat megkerülve, az I. rendű vádlott hivatali helyzetéből adódó lehetőségeket kihasználva könnyebben ismerte meg a kért adatot. Ezzel a jogtalan előnyhöz jutott. Az pedig közömbös a bűnösség szempontjából, hogy maga a kért adat törvényes úton is beszerezhető lett volna.

A II. és III. tényállási pontban írt cselekmények minősítését a Legfőbb Ügyészség törvényesnek találta. Minderre tekintettel érdemben
- az I. rendű vádlott felmentését a folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntette [Btk. 305. § a) pont] miatt emelt vád alól,
- a bűnösség körének szűkülésére figyelemmel a próbaidő tartamának mérséklését indítványozta
- a Btk. 35. § (1) bekezdésének megfelelő azzal a pontosítással, hogy a kiszabott szabadságvesztést börtönben kell végrehajtani.
A Kúria a bejelentett másodfellebbezést a Be. 391. § (2) bekezdés II. fordulata alapján nyilvános ülésen bírálta el.

A nyilvános ülésen a védő a fellebbezésében foglaltakat - indítványaira is kiterjedően - fenntartotta azzal, hogy amennyiben a másodfokú bíróság a költségvetési csalás bűntettét egységként minősítette, azt nem támadja.

A Legfőbb Ügyészségnek a nyilvános ülésen megjelent képviselője az átiratában foglaltakat teljes egészében fenntartotta, és az ott írtakkal mindenben egyező indítványokat tett.

Az I. rendű vádlott a mindkét rendbeli hivatali visszaélés bűntettében való bűnösségének megállapítását támadva az I. tényállási pont tekintetében csatlakozott a felmentésére irányuló indítványokhoz. A III. tényállási pont kapcsán vitatta a jogtalan előnyszerzési célzatot. Kifejtette, hogy M. L. lakcímét nem, legfeljebb a székhelycímét adhatta volna ki a II. rendű vádlottnak, ez az adat viszont bárki által megismerhető, nyilvános, közérdekű adatnak minősül.

A költségvetési csalás kapcsán annak üzletszerű voltát vitatta arra hivatkozva, hogy a könyvelőirodából származó bevétele csak a töredéke volt a család teljes jövedelmének, továbbá azt rengeteg, kitartó munkával szerezte.

Összességében a lehető legenyhébb, arányos büntetés kiszabását kérte azzal, hogy a bíróság a 2011. június 21. napja előtt felmerült bűnügyi költség teljes összegének viselése alól is mentesítse, tekintettel arra, hogy azok vagy az elsőként közölt gyanúsításban feltüntetett vesztegetéshez kapcsolódtak, vagy szükségtelenül merültek fel (pl. számítógépének megvizsgálása kapcsán). Utóbbi alapon - az első adószakértői vélemény hiányosságaira tekintettel - kérte a második és harmadik szakvélemény költségének ugyancsak az állam általi viselését is.

* - * - *

A Kúria mindenekelőtt azt vizsgálta, hogy a bejelentett fellebbezések alapján helye van-e harmadfokú eljárásnak. Ennek a törvényi előfeltétele - az első- és másodfokú ítélet közötti eltérés a bűnösség kérdésében - teljesült.

Az I. rendű vádlott tekintetében a folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntettében való bűnösség megállapítása emiatt az első fokon való felmentése ellenében a Be. 386. § (1) bekezdés a) pontja értelmében a harmadfokú eljárást megengedhetővé tette.

Mindez pedig egyúttal azt is jelenti, hogy az eltérő bűnösség-megállapítás folytán olyan kérdésben is támadható a másodfokú ítélet, amely nem esik az eltérő bűnösség-megállapítás körébe. Ekként az I. rendű vádlott védőjének a fellebbezése alapján a bűnösségnek a III. tényállási pontban foglalt hivatali visszaélés bűntettében történt mindkét fokú megállapítása, és a költségvetési csalás is tárgya a harmadfokú felülbírálatnak.

* - * - *

A Kúria a fentiek alapján a Be. 387. §-ában meghatározott terjedelemben bírálta felül a másodfokú bíróság ítéletét és a megelőző eljárást. Tekintetbe vette azonban, hogy a törvény szerint a teljes körű felülbírálati kötelességhez nem társul teljes körű döntési jogkör: csak az ún. abszolút eljárási szabálysértéseknek vannak eljárásjogi konzekvenciái a harmadfokú eljárásban, más - relatív természetű - eljárási szabálysértés észlelhető csupán, de a harmadfokú eljárás eredményeként nem küszöbölhető ki.

A támadott ítélet megalapozatlansága pedig csak az iratok tartalma alapján, vagy a ténybeli következtetés helyesbítésével korrigálható. Amennyiben erre nincs lehetőség, a támadott ítéletek hatályon kívül helyezésének és új eljárás elrendelésének van helye.

A felülbírálat során a Kúria sem az első-, sem a másodfokú eljárásban nem észlelt olyan lényeges, különösképp a Be. 373. § (1) bekezdés I.-III. pontjában meghatározott, ún. feltétlen eljárási szabálysértést, amely alapot adhatna a támadott határozat hatályon kívül helyezésére.

Megállapította, hogy a másodfokú eljárásban az I. rendű vádlott bűnösségének megállapítására az első fokon felmentéssel érintett cselekmény kapcsán, valamint a büntetés súlyosítására az I. rendű vádlott terhére bejelentett joghatályos ügyészi fellebbezés alapján került sor, ezért e rendelkezések meghozatalát a Be. 354. §-a szerinti súlyosítási tilalom nem akadályozta.

Végül rögzíti azt is, hogy az elsőfokú bíróság által megállapított, és a másodfokú bíróság által csak szűk körben, a Be. 352. § (1) bekezdés a) pontjában foglaltak szerint módosított tényállás mindenben megalapozott, annak akár kiegészítésére, akár helyesbítésére, sem az iratok tartalma, sem ténybeli következtetés útján nincs szükség, és nincs lehetőség.

Ezért a másodfellebbezéssel támadott ítélet hatályon kívül helyezésére a Be. 399. §-a alapján sincs törvényes ok.

A tényállás megalapozottságát a védő részéről a másodfellebbezésben kizárólag a III. tényállási pont, azon belül is csupán egyetlen ténymegállapítás tekintetében érte támadás.

Ennek lényege a következő: az bizonyított tény, hogy az I. rendű vádlott a II. rendű vádlott kérésére lépett be a NAV adatbázisába, és állapította meg, hogy M. L. bejelentkezett a II. rendű vádlott ingatlanába. Ugyanakkor azt a jogerős ítéletben ugyancsak megállapított további tényt, miszerint az I. rendű vádlott az általa így megszerzett információt soron kívül közölte a II. rendű vádlottal, az ügyben semmi nem bizonyította, és helyes ténybeli következtetéssel sem lehetett volna annak megállapítására sort keríteni.

A Kúria a megalapozottságot érintő ezt a támadást - az alábbiak szerint - nem találta alaposnak.

Egyfelől az I. rendű vádlott vallomásából - melyet a körben az elsőfokú bíróság elfogadott - egyértelműen következik az a tény, hogy az I. rendű vádlott megtudta: M. L. valóban be van jelentkezve az ingatlanba. Így nincs ok kétségbe vonni, hogy azt közölte is az őt erre megkérő, vele kapcsolatban álló II. rendű vádlottal. Másfelől az I. rendű vádlott a 2013. június 17. napján megtartott elsőfokú tárgyaláson kétszer is úgy nyilatkozott, hogy cselekménye folytán a II. rendű vádlott a kért adathoz - annak hangsúlyozásával, hogy „abszolút jogosan", de - hozzájutott (7. számú tárgyalási jegyzőkönyv 4. oldal negyedik bekezdés). Ezt követően pedig - kifejezetten a III. tényállási pontra vonatkozó ügyészi kérdésre - elismerte, hogy a vádiratban írtak megfelelnek a valóságnak (7. számú tárgyalási jegyzőkönyv 4. oldal utolsó és 7. oldal első sora). Ez a ténybeli beismerés tehát - korlátozás hiányában - a másodfellebbezésben vitatott ténymegállapításra is kiterjed.

A döntő érv ugyanakkor az, hogy - az alábbiak szerint - a kifogásolt tény bizonyíthatatlanságának sem lenne jogi relevanciája.

A bizonyításnak a jogilag releváns tényekre kell kiterjednie [Be. 75. § (1) bekezdés], szükségképpen a történeti tényállásnak is a jogilag releváns tényeket kell tartalmaznia.

A III. vádpontban vád tárgyává tett bűncselekmény hivatali visszaélés, amelynek tényállásszerűségéhez elégséges a jogtalan előnyszerzési (vagy hátrányokozási) célzat; de nem szükséges, hogy ez a célzat beteljesedjék, azaz az előnyös (vagy hátrányos) helyzet ténylegesen be is következzék.

E célzat megállapításához pedig elégséges lehet annak a ténynek a nem vitatott bizonyítottsága, miszerint az I. rendű vádlott megígérte a II. rendű vádlottnak, hogy a NAV adatbázisaiba belépéssel utánanéz a bejelentkezés megtörténtének, és megígérte, hogy a megállapításait a II. rendű vádlottal közli; neki ezáltal előnyösebb helyzetet biztosítva azzal, hogy megkíméli az utánajárástól.

Tehát - anélkül, hogy a Kúria most állást foglalna e cselekmény jogi minősítése helyességét illetően - tulajdonképpen közömbös körülmény, hogy az I. rendű vádlott ténylegesen közölte-e a bejelentkezés megtörténtét a II. rendű vádlottal; a tényállás megalapozatlanságát az sem jelentené, ha e közlés tényszerűen nem lenne megállapítható.

Mindezekre figyelemmel a Kúria úgy találta, hogy a másodfokú bíróság ügydöntő határozatának is alapjául szolgáló tényállás mindenben - így e részében is - megalapozott, ennélfogva azt - a Be. 388. § (1) bekezdés első fordulata értelmében - ügydöntő határozatának meghozatala során maga is irányadónak tekintette.

* - * - *

A fentiekre tekintettel a Kúria a bűnösség-megállapítás, a jogi minősítés és a kiszabott büntetés érdemi helyességének vizsgálatába bocsátkozott; annak előrebocsátott megállapításával, hogy helyes volt az elbíráláskor hatályos Btk. alkalmazása. Erre a Btk. 2. § (2) bekezdésére figyelemmel kellő alapot ad a költségvetést károsító bűncselekmény enyhébb minősülése, a feltételes szabadság legkorábbi időpontjának a vádlottra kedvezőbb szabályozása (4/2013. BK vélemény), valamint a pénzbüntetés egy napi tétele összegének alacsonyabb alsó határa is.

Az I. tényállási pontot illetően a Legfőbb Ügyészség és a védelem lényegében megegyező indokok alapján tévesnek tartotta az I. rendű vádlott bűnösségének hivatali visszaélés bűntettében való, a másodfokú bíróság ítéletével történt megállapítását.

Ezzel az egybehangzó állásponttal a Kúria is egyetértett, és az I. tényállási pont jogi értékelését az elsőfokú bíróság ítéletében kifejtett indokok szerint tartja helyesnek.

Ahogyan a másodfellebbezések írásbeli indokolásában, illetőleg a legfőbb ügyész átiratában, sőt az elsőfokú ítélet 22. oldalán felhozott eseti döntésekből ez egyértelműen kiderül: az ítélkezési gyakorlat egységes abban, miszerint nem állapítható meg a hivatali visszaélés annak a hivatalos személynek a terhére, aki a törvényi tényállásban meghatározott elkövetési magatartások valamelyikét - jelen esetben kötelességszegést - úgy fejti ki, hogy arra nem a hivatali működés keretében kerül sor. Ebben az esetben az nincs is közvetlen összefüggésben a hivatali működésével, a közhatalmi funkció gyakorlásával, ezáltal a magatartás a jogtárgy (a hivatali működés törvényességébe vetett bizalom) veszélyeztetésére sem alkalmas (BH 2014.68.; BH 2007.282.; BH 2004.493.; BH 1988.336).

Az a kötelességszegő magatartás tehát, amely nem a hivatalos személy hivatali - azaz közhatalmat gyakorló - tevékenysége során valósul meg, nem tényállásszerű.

Az elbírált ügyben: az I. rendű vádlott adóellenőrként gyakorolt közhatalmi jogosítványokat.

Az az egyébként kötelességszegő magatartása, hogy ezzel egy időben az összeférhetetlenségre vonatkozó szabályok megsértésével, illetőleg megkerülésével - annak tudatában, hogy ezt részére a munkáltató nem engedélyezheti - más neve alatt magánkönyvelői tevékenységet is végzett, nem kapcsolódik közvetlenül a közhatalom-gyakorló tevékenységéhez, nem érinti közvetlenül a hivatali működését.

Ennek ellenkezője akkor valósult volna meg, ha például a vádlott kedvezőbb adóhatósági elbírálást is ígért volna a könyvelést vele végeztető cégeknek. Ilyenre azonban adat sem merült fel, értelemszerűen a vád sem tartalmazott ilyen tényt.

Mindemellett a jelen esetben nem a kötelességszegés célozta (és eredményezte) a jogtalan előnyt, hanem az egyébként a közhatalmi jogosítványokkal össze nem függő legális előny szerzésére irányuló vádlotti tevékenység eredményezte a kötelességszegést, a mellékfoglalkozás engedélyezés végetti bejelentésének elmaradását. A megsértett kötelesség tehát nem az I. rendű vádlottnak az állampolgárok felé végzett közhatalmi tevékenységére vonatkozott, hanem a tisztségéből fakadó összeférhetetlenségi szabályok része volt; így megsértése nem meríti ki a hivatali visszaélés bűntettének törvényi tényállást.

Mindezek alapján a Kúria a másodfokú bíróság ítéletét e körben a Be. 398. § (1) bekezdése szerint megváltoztatta, és az I. rendű vádlottat - a Be. 6. § (3) bekezdés a) pont I. fordulatára tekintettel, a Be. 331. § (1) bekezdése alapján - bűncselekmény hiányában, a folytatólagosan elkövetett hivatali visszaélés bűntettének [Btk. 305. § a) pont] vádja alól felmentette.

A II. tényállási pont tekintetében a másodfokú bíróság ítéletét a védő részéről csupán a cselekmény jogi minősítését érintően érte támadás.

Az I. rendű vádlott csupán a szerzett jövedelmének és az abból fakadó adófizetési kötelezettségének mértékét vitatta, az eljárt bíróságok végül az ennek megfelelő elkövetési értéket állapították meg. Így a tényállás ezen része az I. rendű vádlott beismerő vallomásán és az ezt alátámasztó bizonyítékokon alapult, annak alapján pedig a bűnösség-megállapítás nyilvánvalóan helyes.

A védői fellebbezés ebben a körben - az indokolásából kitűnően - lényegileg a másodfokú bíróság ítélete rendelkező részének a félreértésén alapszik.

Szó sincs ugyanis arról, hogy a másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletben az I. rendű vádlott terhére rótt 5 rendbeli költségvetési csalás kapcsán, pusztán az általa alkalmazott 2012. évi C. törvény rendelkezéseit megjelölve, de ugyancsak 5 rendbeli költségvetési csalásként minősítette volna e cselekményt. A rendelkező rész egyértelmű: az ítélőtábla az elsőfokú ítéletben 5 rendbeli bűncselekményként, a korábbi Btk. 310. § (1) bekezdés a) pontjába ütköző és a (3) bekezdés b) pontja szerint minősülő költségvetési csalás bűntettét egységesen átminősítette, mégpedig az elbíráláskor hatályos Btk. 396. § (1) bekezdés a) pontjába ütköző és a (3) bekezdés b) pontja szerint minősülő költségvetési csalás bűntettének. Miután a rendbeliségre nem utalt, ebből következően a cselekményt egy rendbelinek értékelte. Ezt tükrözi a másodfokú ítélet indokolása is (10. oldal második bekezdés 11.-21. sor, 12. oldal második bekezdés 7.-10. sor).

Ez az értékelés annál is inkább helyes, mert a költségvetési csalás tényállása - a folytatólagosság feltételeinek hiányában is - törvényi egységet létesít a különböző költségvetésekben és eltérő adónemekben okozott vagyoni hátrány vonatkozásában. Ezért így már a Btk. 6. § (2) bekezdése szerinti feltételek vizsgálata is szükségtelen.

A fentiekre tekintettel a történeti tényállás szerinti 2007-2011. év között folyamatosan zajló vagyoni hátrány okozás a személyi jövedelemadó adónemben és az egészségügyi hozzájárulás tekintetében egy rendbeli bűncselekmény (törvényi egység), amely az összesen mintegy 2,9 millió forint összegű vagyoni hátrány folytán a Btk. 459. § (6) bekezdés b) pontja szerint nagyobb vagyoni hátrányt okozó; s miután a cselekmény öt éven át zajlott, üzletszerűen elkövetett.

A vádlottnak az üzletszerű elkövetéssel kapcsolatos érve vonatkozásában a Kúria arra utal, hogy a rendszeres haszonszerzésre törekvésnél az üzletszerűség megállapíthatóságát nem zárja ki az, ha az elkövetőnek nem ez az egyetlen vagy fő jövedelemforrása, megállapítható az üzletszerűség a tartósság célzatával folytatott, a rendszeres mellékkereset elérésére törekvő jövedelemszerzés esetében is (BH 2002.469.). E követelmények megléte jelen esetben az irányadó tényállás alapján nem kétséges. Mivel a folytatólagosság egységébe csak olyan cselekmények (részcselekmények) tartozhatnak, amelyek önmagukban is bűncselekmények, az ugyanolyan bűncselekmények elkövetése révén rendszeres haszonszerzésre törekvés akkor is megállapítható, ha a részcselekmények jogi értékelése törvényi egységként, egy bűncselekményként történik.

Helytálló az ítéletekben az az érvelés is, hogy a vagyoni hátrány teljes összegének vádemelés előtti megtérítése éppen az üzletszerűség folytán nem teszi lehetővé a büntetés korlátlan enyhítését [Btk. 82. § (5) bekezdés; Btk. 396. § (8) bekezdés második mondata] - ez legfeljebb nyomatékos enyhítő körülmény. Az ún. „kétszeres leszállás" [Btk. 82. § (4) bekezdés] pedig kizárólag kísérlet vagy bűnsegély esetében alkalmazható. Jelen ügyben azonban a vádlott bűnössége tettesként elkövetett, befejezett bűncselekmények miatt került megállapításra.

Megjegyzi a Kúria, hogy a védő fellebbezésében ezen jogintézmények mellett a Btk. 82. § (1)-(3) bekezdéseit hívta fel, ami az ún. „rendes" vagy „egyfokú" enyhítés jogszabályi alapja. Ennek alkalmazásának az ügyben valóban nem volt törvényi akadálya, mivel azonban ez bírói mérlegelést igénylő kérdés, azt a büntetés-kiszabás indokolása körében érinti majd a harmadfokú bíróság.

Mindamellett egyetértett a Kúria a Legfőbb Ügyészség átiratában kifejtettekkel is, miszerint e cselekmény vonatkozásában a bűnsegédként elkövetett költségvetési csalás miatti korábbi elítélés nem eredményez ítélt dolgot. A részesi bűncselekmény nem alkalmas a törvényi egység megállapítására, ezért a korábbi ugyanilyen bűncselekmény miatt, de bűnsegédként elítélés nem akadályozza a most elbírálandó tettesi cselekményben a bűnösség kimondását.

A III. tényállásban írt, az eljárt bíróságok által egyöntetűen hivatali visszaélés bűntettének [Btk. 305. § a) pont] értékelt cselekményt illetően a Kúria mindenekelőtt arra utal, hogy a bűnösség megállapítása abban az esetben sem lenne kifogásolható, ha az lett volna megállapítható a helyes jogi értékelés eredményeként, hogy az I. rendű vádlott kötelességszegő magatartása tekintetében hiányzik az előnyokozási célzat.

Tény ugyanis, hogy a vádlott a célhoz kötöttség követelményének megszegésével, magáncélból, tehát nem a jogosultság keretei között lépett be a NAV különböző adatbázisaiba. A NAV belső szabályai - összhangban a személyes adatok védelmére vonatkozó törvényi előírásokkal - a NAV adatbázisában lévő személyes adatok hivatali célú, a hivatali feladat teljesítéséhez tartozó körben teszik lehetővé a számítógépes adatbázisok igénybevételét.

A hatályos Btk. 423. § (1) bekezdés a) pont II. fordulatában [és az elkövetéskor hatályos korábbi Btk. 300/C. § (1) bekezdés II. fordulatában] írt információs rendszer megsértése vétséget pedig elköveti az is, aki ugyan az információs rendszerbe belépési jogosultsággal rendelkezik (tehát nem a védelmet biztosító intézkedést játssza ki), de a belépési jogosultsága kereteit túllépve bent marad; azaz adatbázist olyan célból használ, melynek használatára adott célból nincs jogosultsága.

A célhoz kötöttség követelményét sértő, főképp nem hivatali ügyben, hanem személyes ismeretség okán való belépés és bent maradás (keresés) a NAV különböző adatbázisaiban kétségkívül hivatali kötelességszegésként értékelendő magatartás (BH 2013.173).

Ehhez képest a továbbiakban az vizsgálandó, a kötelességszegés bárkinek az előnyszerzését célozta-e. E körben nyilvánvalóan a II. rendű vádlott jön szóba - tehát előnyt jelenthetett számára, ha nem a hivatalos úton, az 1992. évi LXVI. törvény előírásaival összhangban, a lakcímnyilvántartón keresztül szerzi meg az ingatlanába bejelentkezésre vonatkozó adatokat, hanem a NAV adatbázisainak felhasználásával az I. rendű vádlott közbejöttével.

Az előny fogalmát a joggyakorlat a lehető legszélesebben értelmezi. Előnyt jelent mindaz a helyzet, amely a korábbihoz, vagy más lehetőséghez képest kedvezőbb.

A polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló törvény (1992. évi LXVI. törvény) 17. § (1), (2) bekezdés a) pont és 19. § (1) bekezdés a) pont az állampolgárok számára is lehetővé teszi kérelemre - de kizárólag a felhasználás céljának és jogalapjának igazolása mellett - a névről, lakcímről, értesítési címről való felvilágosítás adását a nyilvántartást végző szerv részéről.

A kérelem teljesítése (még akkor is, ha a kért adat az adott nyilvántartásban nem szerepel) díjköteles; a díjakat a 16/2007. (III. 13.) IRM-MeHVM együttes rendelet határozza meg. Eszerint akkor nem kell díjat fizetni, ha az adatigénylő a saját vagy korábbi adatairól kap tájékoztatást a nyilvántartást végző szervtől [23. § (4) bekezdés].

Az, hogy egy bizonyos személy - jelen esetben a II. rendű vádlott - tulajdonában álló ingatlanban rajta kívül ki van bejelentkezve, nyilvánvalóan nem saját adat. A személyes adat ugyanis mindig a természetes személyhez - nem pedig például ingatlanhoz - kapcsolódik. Így erre a díjmentesség sem vonatkozik. Az más kérdés, hogy amennyiben a jogosult az ingatlanhoz fűződő tulajdonjogát és azt igazolja, hogy az oda bejelentkezett személy ténylegesen nem lakik ott, az onnan való törlésére irányuló, ún. lakcím fiktívvé nyilvánítása iránti eljárás már valóban díj- és illetékmentes.

Ehhez a szabályozáshoz, illetőleg az annak megfelelő joghelyzethez (kérvényezési lehetőséghez) képest nyilvánvalóan előnyös helyzet, ha valaki díjfizetés, a jogszerű igazolások és eljárás nélkül jut hozzá másnak a bejelentett lakcím-adatához.

Ekként pedig az I. rendű vádlott kötelességszegő magatartása jogtalan előnyszerzést célzott.

Nem mond mindennek ellent az sem, hogy bizonyos esetekben a lakcímre (székhelyre) vonatkozó adatok a NAV internetes honlapján is kereshetők bárki által. Az adott információ törvényes úton való beszerzésének elvi lehetősége ugyanis - ha az előnyszerzési célzat egyébként fennáll - közömbös (BH 2014.360.).

Jelen esetben pedig még azt is figyelembe kell venni, hogy a NAV honlapján csak egyes adatbázisokban, de nem valamennyi adatbázisban lehet keresni személyekre és lakcímükre. Így például az egyes adóalanyok, adóhiányosok, hátralékosok, végrehajtás alatt állók, stb. adatbázisából nyerhető a név - vagy a név egy részének ismeretében - bárki által adat azok székhelyére vagy lakcímére vonatkozóan is. Amennyiben a keresett személy ebben az adatbázisban nem szerepel (mert pl. nem áfaköteles adózó), a lakcíme sem kereshető, nem található, de a vállalkozás (vállalkozó) székhelye sem szükségképpen azonos a mögötte álló magánszemély állandó bejelentett lakcímével.

A bárki által történő lakcím-adatszerzés tehát ezen az úton meglehetősen esetleges, azt feltételezi, hogy az a személy szerepeljen a NAV bárki által kereshető adatbázisában, továbbá vállalkozásának székhelye és állandó lakcíme azonos.

Ezzel szemben a NAV munkatársa - jogosultsága keretei között vagy azt túllépve - valamennyi adatbázishoz, így a polgárok személyi, lakcím és értesítési cím adatait tartalmazó nyilvántartáshoz is hozzáférhet.

Az I. rendű vádlott kötelességszegő magatartásának jogtalan előnyszerzési célzatát egyébként mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy - amennyiben a nyilvánosan hozzáférhető adatbázisokból ugyanolyan bizonyossággal és egyszerűséggel megszerezhető lett volna a kért adat - az I. rendű vádlott II. rendű vádlott kérése teljesítésének többszöri halogatása, illetve a munkahelyéről való távollétére való hivatkozás helyett egyszerűen közölhette volna a II. rendű vádlottal az általa is elérhető nyilvántartás internetes címét, illetve maga is megnézhette volna azt - akár otthonról, akár a munkahelyéről - a nyilvános adatbázisban. Ehelyett a NAV más célra létrehozott, csak a jogosultak által elérhető adatbázisaiban keresett; aminek az indoka így csak a biztos adatszerzés, valamint az igazolások beszerzésével járó utánajárás és a költségkihatások elkerülése lehetett.

A cselekmény társadalomra veszélyessége sem hiányzik. Kétségtelen, hogy a II. rendű vádlott egy akkor még csak vélt - később valósnak bizonyult - jogellenes állapot méltányolható magánérdekéből fakadó megszüntetése végett, az I. rendű vádlott pedig ennek ismeretében, ugyanezen okból járt el. Ugyanakkor ennek könnyítése végett a hivatalos helyzet, illetve a hivatalos személyhez fűződő személyes ismeretség kihasználása a többi, hasonló helyzetbe kerülő, és a jogszerű eljárás szerint igazolások beszerzésére, valamint díjfizetésre kötelezett polgár helyzetéhez képest jelent jogtalan előnyt.

Ekképpen a III. tényállási pont kapcsán a hivatali visszaélés bűntette maradéktalanul, tényállásszerűen megvalósult.

Mivel azonban az I. rendű vádlott más természetes személy (M. L.) személyes adatát szerezte meg, és adta át jogosulatlanul a II. rendű vádlottnak, a 3/2007. büntető jogegységi határozatban kifejtettekre is tekintettel a Kúria vizsgálta azt is, hogy csak a hivatali visszaélés, vagy - a hivatali visszaélés tényállási elemeit magában foglaló - másik bűncselekmény, a személyes adattal visszaélés, esetleg halmazat róható-e az I. rendű vádlott terhére.

A Btk. 219. §-ban foglalt személyes adattal visszaélés és a hivatali visszaélés viszonyában annak (4) bekezdését, a személyes adattal visszaélés hivatalos személykénti elkövetését kell összevetni.

Kétségtelen, ha a hivatalos személy haszonszerzésben konkretizálódó jogtalan előnyszerzést vagy károkozási céllal személyes adattal a Btk. 219. § (1) bekezdés a) pontja szerinti módon visszaél, úgy szükségképpen megvalósítja a személyes adattal visszaélést (specialitás elve).

Ha azonban a hivatalos személy személyes adattal nem jogtalan haszonszerzés végett (vagy nem jelentős érdeksérelmet eredményezve) él vissza, hanem ettől eltérő előnyszerzési vagy hátrányokozási célzat vezérli, úgy a személyes adattal visszaélés - ezen tényállási elemek hiányában - nem valósulhat meg, viszont a Btk. 305. § szerinti bűncselekmény igen (BH 2013.146).

Miután az I. rendű vádlottat cselekményénél haszonszerzési célzat nem vezette és a személyes adattal visszaélve jelentős érdeksérelmet sem okozott, a III. tényállási pontban írt bűncselekményének minősítése is helyes. Ezért a másodfellebbezés e körben sem vezetett eredményre, ennélfogva ebben a vonatkozásban is a másodfokú bíróság ítélete helybenhagyásának van helye.

Az I. tényállási pontot illető felmentő rendelkezés szükségessé teszi a büntetés kiszabásának teljes körű újraértékelését.

Ennek során a Kúria megállapította, hogy az I. rendű vádlott
- bűnösségi köre egy számottevő bűncselekmény tekintetében szűkült,
- rendkívüli enyhítő nyomatéka van a II. tényállási pont tekintetében a vagyoni hátrány vádemelés előtti megtérítésének, akkor is, ha ez nem ad alapot a Btk. 82. § (4) bekezdése szerinti kétfokú, illetve az (5) bekezdés szerinti korlátlan enyhítésre, továbbá
- a III. tényállási pontbeli cselekmény tárgyi súlya - a cselekmény részben méltányolható indítékának és a kötelességszegés súlyának figyelembevétele mellett - csekélyebb.

A részfelmentésre tekintettel a súlyosító körülmények közül mellőzni kellett továbbá a többszörös halmazat ekként történő értékelését, ugyanakkor enyhítő körülményként kellett figyelembe venni a további időmúlást is.

A másik oldalról viszont nem hagyható figyelmen kívül a költségvetési csalás igen hosszú időn keresztül való elkövetése. Igen nagy súlyosító nyomatéka van annak is, hogy a vádlott a cselekmény elkövetésekor egyébként adóellenőri tisztséget viselt; ekként a hivatali feladata éppen az általa semmibe vett adófizetési kötelezettség másokkal való betartatása volt. Az pedig közömbös, hogy a vádlott valós és kitartó munkavégzés ellenében szerezte az adózatlan jövedelmét. Éppen a hivatali minőségénél fogva neki még az átlagos állampolgárnál is jobban tisztában kellett lennie azzal, hogy az ilyen jövedelem is adóköteles, a munka mennyisége és nehézsége adókedvezményre, főként adómentességre nem jogosít.

Mindezeket összevetve a harmadfokú bíróság úgy találta, hogy az e halmazat folytán egy évtől hét év hat hónapig terjedő büntetési tételkeretek között, de a jóval a Btk. 80. § (2) és (3) bekezdése szerinti középmérték (4 év 3 hónap) alatt kiszabott szabadságvesztés további enyhítésre szorul. Ez azonban - a feltárt súlyosító körülmények mellett - nem terjedhet túl a törvényi (speciális) minimumon, sőt, el sem érheti azt. Ezért a harmadfokú bíróság a Btk. 82. § (1)-(3) bekezdéseinek alkalmazására nem látott törvényes okot, és a szabadságvesztés tartamát némileg a törvényi minimum felett határozta meg.

Ugyanezen okokból a harmadfokú bíróság jelentősen - a törvényi középmértékre - mérsékelte a próbaidő tartamát is. E körben kiemelt enyhítő nyomatékkal értékelte az összességében jelentős időmúlást és a vádlott büntetlen előéletét, súlyosítóként viszont a hosszú időn keresztül való elkövetést.

Elsődlegesen a teljes vagyoni hátrány megtérítésére tekintettel a harmadfokú bíróság indokoltnak találta a pénzbüntetés összegének mérséklését is. Ezt pedig oly módon tette meg, hogy a napi tételek számát e tényre figyelemmel jelentősen mérsékelte, míg a vádlott vagyoni-jövedelmi viszonyaihoz helyesen igazodó egy napi tétel összegét változatlanul hagyta, és megállapította a pénzbüntetés így kialakuló teljes összegét is.

Az előzetes mentesítés mellőzendőségét illetően a Kúria mindenben osztotta a másodfokú ítéletben kifejtetteket (másodfokú ítélet 13. oldal).

A Kúria végül pontosította a szabadságvesztés kiszabására és a pénzbüntetés meg nem fizetése esetén való átváltoztatására vonatkozó rendelkezések szövegezését is. 

Előbbit az tette szükségessé, hogy bár a másodfokú bíróság - helyesen - az elbíráláskor hatályos Btk.-t alkalmazta, a vádlottal szemben a korábbi Btk. 45. § (1) bekezdése szerint börtönbüntetést szabott ki; a hatályos Btk. 35. § (1) bekezdése szerint viszont szabadságvesztést kell kiszabni, és annak végrehajtási fokozatát kell külön meghatározni, jelen esetben - a Btk. 37. § (2) bekezdés a) pontja szerint - börtönben.

A másodfokú bíróság változatlanul hagyta az elsőfokú bíróságnak a pénzbüntetés meg nem fizetése esetén 300 napi fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre való átváltoztatását előíró rendelkezését is. Ez azért helytelen, mert elvileg lehetséges a pénzbüntetés részbeni megfizetése is; ehhez képest az annak helyébe lépő szabadságvesztés nem szükségszerűen 300 nap, és a Btk. 51. § (2) bekezdésére tekintettel végrehajtási fokozata sem minden esetben fogház. Ezért a Kúria az átváltoztatásra vonatkozó rendelkezést a kifejtettek szerint pontosította.

A bűnügyi költségre vonatkozó vádlotti és védői indítványt a Kúria csak részben osztotta.

A Be. 338. § (1) bekezdés első mondatának első fordulata szerint a bíróság a vádlottat a bűnügyi költség viselésére kötelezi. Ugyanezen törvényhely (2) bekezdése értelmében a vádlottat csak azzal a cselekménnyel, illetőleg a tényállásnak azzal a részével kapcsolatban felmerült bűnügyi költség viselésére lehet kötelezni, amelyre a bűnösségét vagy a felelősségét megállapították. Nem lehet kötelezni annak a bűnügyi költségnek a viselésére, amely - nem az ő mulasztása folytán - szükségtelenül merült fel.

Ebből következően helyesen kötelezték az eljárt bíróságok az I. rendű vádlottat azon költség-viselésére is, amelyek a nyomozás azon szakaszában keletkeztek, amikor a közölt gyanú még vesztegetésre vonatkozott. Az eljárás ezen szakaszában végzett, költséget keletkeztető nyomozati cselekmények ugyanis olyan tények feltárásához vezettek, melyek a végső soron a vádlott terhére megállapított bűncselekmények ténybeli alapjait jelentették.

Utal a Kúria arra is, hogy a bűnösnek kimondott vádlott a terhére megállapított cselekménnyel összefüggésben csak a szükségtelenül felmerült költség viselésére nem kötelezhető, amibe nem tartozik bele a szükséges, de eredménytelen bizonyítás folytán felmerült költség. Így az I. rendű vádlott által fedetten végzett könyvelői tevékenység feltárásához szükséges volt a vádlott rendelkezése alatt álló valamennyi számítógép megvizsgálása, még akkor is, ha a cselekménnyel összefüggő, terhelő adatot nem mindegyik tartalmazott. Ez azonban a számítógépek tartalmának szakértői feltárása nélkül nem lett volna megállapítható.

Az adószakértői vélemény első kiegészítésével kapcsolatban találta a Kúria úgy, hogy annak beszerzésére - ha nem is kizárólagosan, de döntően - a szakértő súlyos tévedése (részben rossz adókulcs alkalmazása) folytán kellett sort keríteni. A szakvélemény második kiegészítését azonban már teljes egészében az újonnan - és jelentős részben az I. rendű vádlottól származóan - utóbb felszínre került adatok miatt kellett elkészíttetni. Ezért a harmadfokú bíróság csak az adószakértői vélemény első kiegészítésével felmerült költség kapcsán rendelkezett úgy, hogy azt a Be. 338. § (2) bekezdésére és a Be. 339. § (1) bekezdésére tekintettel az állam viseli.

Az előzőekben kifejtettek szerint a Kúria a másodfokú bíróság ítéletét az I. rendű vádlott vonatkozásában a Be. 398. §-a szerint részben megváltoztatta, a változtatással nem érintett ítéleti rendelkezéseket pedig a Be. 397. § alapján helybenhagyta.

Budapest, 2015. június 2.

Dr. Belegi József s.k. a tanács elnöke, Dr. Somogyi Gábor s.k. előadó bíró, Dr. Márki Zoltán s.k. bíró

A Győri Ítélőtábla Bf.85/2014/8. számú ítélete a Kúria Bhar.III.201/2015/4. számú ítéletében foglalt változtatásokkal az I. rendű vádlott vonatkozásában 2015. június 2. napján jogerőre emelkedett és a szabadságvesztés kivételével végrehajtható.

. Belegi József s.k.
a tanács elnöke

A kiadmány hiteléül:

írnok
BÉ