Fővárosi Ítélőtábla 
3.Pf.20.757/2016/10/II.

A Fővárosi Ítélőtábla a Holczer, Jákó & Boross Ügyvédi Iroda  által képviselt Magyar Állam felperesnek a dr. Hamar és Társa Ügyvédi iroda  által képviselt alperes neve (alperes címe) alperes ellen bérleti díj megfizetése iránt indított perében a Fővárosi Törvényszék 2015. december 2. napján kelt 24.P.21.285/2013/32. szám alatti ítélet ellen a felperes által 34., az alperes által 33. sorszám alatt előterjesztett fellebbezések folytán meghozta a következő 

í t é l e t e t:

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének nem fellebbezett részét nem érinti, megfellebbezett rendelkezését részben megváltoztatja, az alperesi marasztalás összegét 53.559.410.- (ötvenhárommillió-ötszázötvenkilencezer-négyszáztíz) forintra és ebből 2.862.830.- (kétmillió-nyolcszázhatvankétezer-nyolcszázharminc)  forint után 2016. július 1. napjától a késedelemmel érintett naptári félév első napján érvényes jegybanki alapkamat 7%-kal növelt mértékű kamatára felemeli azzal, hogy az elsőfokú ítélet kamatfizetéssel kapcsolatos egyéb rendelkezéseit nem érinti, egyebekben helybenhagyja.

Kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg 500.000.- (ötszázezer) forint + áfa fellebbezési perköltséget a felperesnek.

A peres felek személyes illetékmentessége folytán le nem rótt összesen 3.407.000.- (hárommillió-négyszázhétezer) forint fellebbezési illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I n d o k o l á s

A felperes keresetében a B. 1. szám alatti ingatlan (a továbbiakban 1. ingatlan) bérleti díjaként 1.723.750 Ft és késedelmi kamata, a 2010. május 1. és 2012. július 1. közötti időszakra 7.608.639 Ft többlethasználati díj és késedelmi kamata, továbbá a B. 2. szám alatti ingatlan (a továbbiakban 2. ingatlan) bérleti díjaként 56.132.931 Ft és késedelmi kamata megfizetésére kérte kötelezni az alperest, igényelte továbbá a perköltsége megtérítését is. 

Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását, a felperes költségeiben való marasztalását kérte, az 1. ingatlan bérleti díjával kapcsolatosan elévülési kifogást, a 2. ingatlan bérleti díjával kapcsolatban pedig 46.196.086 Ft erejéig beszámítási kifogást terjesztett elő. A többlethasználati díj vonatozásában vitatta a többlethasználat tényét és a díj mértékét is.

Az elsőfokú bíróság ítéletével kötelezte az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 50.696.580 Ft-ot és a részösszegek után különböző kezdő időponttól számított késedelmi kamatot. Kötelezte az alperest 484.505 Ft perköltség megfizetésére is, ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította. Megállapította, hogy a 720.300 Ft le nem rótt illetéket az állam viseli.
 
Az elsőfokú bíróság jogi álláspontja az volt, hogy a perbeli bérleti szerződésekre a régi Pt. 434.§ (3) bekezdésének a rendelkezése folytán a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. tv. rendelkezéseit kell alkalmazni.
Tényként állapította meg, hogy az alperes a felperest képviselő Kincstári Vagyoni Igazgatósággal 1998. november 17. napján bérleti szerződést kötött az 1. ingatlan II. emeletén lévő összesen 394 m2 alapterületű helyiségekre vonatkozóan. A szerződés alapján az alperes negyedévente 861.875 Ft bérleti díjat volt köteles megfizetni a bérbeadó által minden negyedév elején kiszámlázott számla szerint, annak kézhezvételétől számított 8 banki napon belül. Az alperes a 2000. első és második negyedévi bérleti díjat nem fizette meg, ebből 1.723.750 Ft tartozása keletkezett. Az ezzel kapcsolatos számlákat a felperes 2000. február 1. és 2000. április 11. napján állította ki. A számlák 2000. február 18. és 2000. április 28. napján váltak esedékessé. A számlák megfizetésére vonatkozó fizetési felszólítást az alperes 2005. február 24. napján vette kézhez. 

A felek között 2000. május 25-én ingyenes vagyonátadási szerződés jött létre, ez alapján a felperes az alperes tulajdonába adta a fenti ingatlan 248/2762 tulajdoni hányadát, ezzel a bérleti jogviszony megszűnt. Az ingatlan a felperes és hat civil szervezet osztatlan közös tulajdonába került. A felperes (helyesen: az alperes) az ingatlan II. emeletét kizárólagosan használta. 

2011. január 13. napján a felperes helyszíni szemlét tartott, melynek során megállapította, hogy az alperes az ingatlan teljes II. emeletét használja, erre tekintettel a felperes 236 m2-re vonatkozó többlethasználati díjat állapított meg és 2010. május 1. napjától 1.240 Ft/m², összesen havi 292.640 Ft többlethasználati díjat számlázott az alperesnek. Az általa használt terület egy részét az alperes 2012. július 1. napján a felperes birtokába adta. 

A 2. ingatlan vonatkozásában az alperes 2005. március 1. napján kötött bérleti szerződést a felperessel. A szerződés alapján az alperes havi 300.000 Ft áfával növelt összegű bérleti díjat volt köteles fizetni. A bérleti díj minden év január 1-jei hatállyal külön szerződésmódosítás nélkül emelkedett a KSH által közölt előző évre vonatkozó hivatalos inflációs ráta mértékének megfelelően. Az alperes a bérleti díjat nem fizette meg, az ingatlanon 2006 és 2012 között beruházásokat végzett. 

Az elsőfokú bíróság ítélete jogi indokolásában kifejtette, hogy az 1. ingatlan bérleti díja vonatkozásában a felperes kereseti követelése részben elévült. Megállapította, hogy az alperes érdemi ellenkérelmében kizárólag a VEV013-00196 számú számla vonatkozásában hivatkozott annak elévülésére. A vitatott számla esedékessége 2000. február 18. napja volt, ez egyben az elévülés kezdő időpontja is. Ehhez képest a felperes írásbeli fizetési felszólítását az alperes részére 2005. február 24. napján kézbesítették az öt éves elévülési időn túl. Az elsőfokú bíróság érvelése szerint nem volt a perben relevanciája a felperes által csatolt és az alperes felé 2007 és 2012 között küldött felszólító és egyenlegközlő leveleknek, mivel azok a követelés elévülését követő időszakban keletkeztek. Az elsőfokú bíróság ezért az ezen ingatlanra vonatkozó bérleti díj iránt előterjesztett keresetet 861.875 Ft összegig találta alaposnak, a további 861.875 Ft összeg vonatkozásában pedig a keresetet elutasította. 

A fenti ingatlan többlethasználati díja vonatkozásában az elsőfokú bíróság álláspontja szerint egymásnak ellentmondó, különböző területadatok álltak a perben a rendelkezésére, amelyekből kétséget kizáróan még azt sem tudta megállapítani, hogy az épület II. emeletének pontosan mekkora az alapterülete, arra vonatkozóan pedig nem volt semmilyen adat, hogy ebből az alperes ténylegesen mekkora részt használ, illetve használt. A tanúvallomások és az okiratok alapján az alperes részéről ugyan valóban megállapítható volt bizonyos többlethasználat, amikor az ingatlan egész II. emeletét kizárólagosan használta, a terület pontos mértéke azonban nem volt megállapítható, ezt a felperesnek kellett volna bizonyítania. A felperes azon állítását, miszerint az alperes 236 m2 területtel többet használt a tulajdoni hányadánál, egyik rendelkezésre bocsátott okirat, tanúvallomás sem támasztotta alá, azt a perben a felperes bizonyítani nem tudta. Az általa hivatkozott 2011. január 13-i jegyzőkönyv sem támasztotta alá ezt az állítást, az csak a II. emelet kizárólagos alperesi használatának bizonyítására volt alkalmas. Azt, hogy az alperes a II. emeletet kizárólagosan használta, a perben meghallgatott Sz. L.  tanúvallomása is alátámasztotta. Mindez azonban nem volt elegendő a többlethasználat bizonyítására, mivel nem volt megállapítható, hogy az alperest a tulajdoni hányada alapján a II. emeletből mekkora alapterületű ingatlanrész használata illette meg és az pontosan melyik helyiségeket, ingatlanrészeket foglalja magában. Kifejtette az elsőfokú bíróság, hogy az ellentmondásos bizonyítékokra tekintettel szükséges lett volna az ingatlan és ezen belül az alperes által használt területek felmérése, valamint azon terület felmérése is, amelyet az alperes korábban használt, illetve a felperes részére visszaadott. Erre vonatkozóan azonban a felperes bizonyítási indítványt nem terjesztett elő, ezért a többlethasználati díj vonatkozásában a keresetet elutasította. 

A 2. ingatlanra a bérleti szerződés létrejötte, az abban megállapított bérleti díj mértéke a felek között nem volt vitatott, az alperes azonban beszámítási kifogást terjesztett elő. Az elsőfokú bíróság kiemelte, hogy a bérlő az értéknövelő beruházásainak ellenértékét csak a bérleti jogviszony megszűnését követően követelheti a bérbeadótól, ahogyan arra helytállóan hivatkozott a perben a felperes is. Az értéknövelő beruházásokat jelenleg az alperes, mint az ingatlan bérlője és egyben kizárólagos birtokosa élvezi. Amennyiben a bérleti szerződés megszűnik és a bérlő az ingatlant a bérbeadó birtokába adja, az ingatlan forgalmi értékének növekedésével a bérbeadó jogalap nélkül gazdagodna, így ennek a bérlő javára való elszámolására ekkor lehetőség nyílna. Megállapította az elsőfokú bíróság azt is, hogy az alperes a beszámítási kifogásához olyan okiratokat csatolni nem tudott, amellyel igazolta volna, hogy az általa elvégzett értéknövelő beruházásokat a felperes előzetes írásbeli hozzájárulásával végezte volna el, így a beszámítási kifogása ezen ok miatt sem lett volna megalapozott. Utalt az elsőfokú bíróság arra is, hogy a bérleti szerződés részletes rendelkezéseket tartalmaz arról, hogy a bérlő kötelezettsége az ingatlanon található épület, építmények, technikai berendezések állagának a megóvása és azok karbantartása. A szerződés 3.7 pontja pedig kifejezetten akként rendelkezik, hogy ezen munkálatokról és a beavatkozást igénylő eseményekről a bérlőnek negyedévente tájékoztatási kötelezettsége áll fenn a bérbeadó felé. Az alperes a perben nem igazolta, hogy a felperes felé fennálló ezen kötelezettségének bármely esetben eleget tett volna.

Az elsőfokú bíróság elutasította a felperes 2015 november hónapig esedékessé váló további öt havi bérleti díj összegére előterjesztett keresetét azzal az indokkal, hogy a felperes az utolsó tárgyaláson emelte fel keresetét ezen időszak vonatkozásában, azonban ezzel kapcsolatban számlát nem csatolt, nem igazolta a követelés esedékessé válását és az esetleges késedelmi kamat kezdő időpontja sem állapítható meg. 

Az ítélet ellen a felperes és az alperes is fellebbezett. 
A felperes kérte az elsőfokú bíróság ítéletének a részbeni megváltoztatásával kötelezni az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek további 861.875 Ft bérleti díjat és ezen összeg után 2000. február 19. napjától a kifizetés napjáig számított késedelmi kamatot, 7.608.639 Ft többlethasználati díjat és ezután számított késedelmi kamatot, továbbá a 2. ingatlan további öt havi bérleti díját a 2015. júliustól novemberig terjedő időszakra, összesen 2.862.830 Ft összegben és az ezek után az esedékesség időpontjától számított késedelmi kamatot. Kérte a felperes az alperes költségekben történő marasztalását is. Hangsúlyozta, hogy a fellebbezése kizárólag a keresetét elutasító rendelkezések ellen irányul. Álláspontja szerint az 1. ingatlan vonatkozásában a 861.875 Ft összegű követelés nem évült el, a bérleti díjról VEV013-00196. számon 2000. február 1. napján állította ki a számlát, a számla esedékessége 2000. február 18. napja volt, a felperes pedig 2005. január 17-én elkészítette az alpereshez címzett írásbeli fizetési felszólítást és azt az elévülési idő lejárta előtt postára adta, így a felszólítás az elévülési időt megszakította. 

A többlethasználati díj iránti igény elutasítása kapcsán kifejtette, hogy a perben rendelkezésre állt a 2011. január 13. napján megtartott helyszíni szemlén felvett jegyzőkönyv, továbbá Sz. L.  tanúvallomása is igazolta, hogy az alperes részéről megállapítható volt a többlethasználat. Előadta, hogy a per során csatolt társasházi alapító okirat pontosan rögzíti, hogy az ingatlan II. emelete 535,63 m2 alapterületű. Megállapítható volt az is, hogy a hasznos terület 394 m2, így mivel az elsőfokú bíróság is tényként állapította meg, hogy az alperes a teljes II. emeletet használta, a felperes pedig csak 236 m2 után kívánt használati díjat érvényesíteni, megállapítható, hogy ezen igénye mindenképpen megalapozott. Amennyiben azonban az elsőfokú bíróságnak kétsége merült fel, úgy ki kellett volna oktatnia a Pp. 3. § (3) bekezdése alapján a felperest a bizonyítási teherről, bizonyítandó tényekről, igazságügyi szakértő bevonásának szükségességéről. 

A legutolsó tárgyaláson előterjesztett B. 2. szám alatti bérlemény bérleti díjával kapcsolatos kereseti kérelméről a felperes akként nyilatkozott, hogy önmagában amiatt hogy nem csatolt számlát, nem volt indokolt a kereset elutasítása, az igényt nem a számla kiállítása keletkezteti, a bérleti díjat a bérleti szerződés alapján havonta előre, minden hónap harmadik napjáig esedékesen kell megfizetni. Egyben mellékelten csatolta a hivatkozott öt havi bérleti díjról kiállított számlát is. 

Az alperes fellebbezése is az elsőfokú bíróság ítéletének részbeni megváltoztatására irányult. Kérte, hogy a másodfokú bíróság a 2. ingatlan vonatkozásában a felperes javára bérleti díj jogcímén megítélt 49.834.705 Ft, illetve járulékaival szemben előterjesztett 46.196.086 Ft összegű beszámítási kifogásának adjon helyt, a beszámítási kifogás összegéig terjedően a felperesi keresetet utasítsa el. Kérte továbbá a felperes javára megítélt perköltséget az előterjesztett beszámítási kifogásra figyelemmel arányosan csökkenteni és a felperest a költségeiben marasztalni. Előadta, hogy a perbeli ingatlan rendeltetésszerű használatra alkalmassága már a bérleti szerződés megkötésének időpontjában is megkérdőjelezhető volt, az elmúlt egy évtized alatt a bérbeadóval folyamatos egyeztetést folytattak a halaszthatatlan fejlesztésekről és korszerűsítésekről. Ahhoz, hogy a repülőtér rendeltetésszerű használata biztosítható legyen, arra kényszerült a bérbe vevő, hogy folyamatos, jelentős értékű, az állagmegóváson túl mutató értéknövelő beruházásokat végezzen, ezek megvalósítására a bérbeadó tudtával és beleegyezésével került sor. Hangsúlyozta, hogy a beruházások többsége olyan volt, hogy nem lehetett késedelmeskedni a kivitelezéssel, de minden esetben tájékoztatta azokról a beruházás megkezdését megelőzően a bérbeadót. Hivatkozott arra is, hogy a felperestől korábban ígéretet kapott arra vonatkozóan, hogy ezt a kérdést békés úton fogják rendezni. 

A felperesnek az alperes fellebbezésével szemben az elsőfokú ítélet helybenhagyását és az alperes felperesi költségekben marasztalását kérte. Hangsúlyozta, hogy a felperes az alperes által elvégeztetett beruházásokhoz, felújításokhoz nem adta előzetes jóváhagyását, az alperes nem egyeztetett ezekkel kapcsolatban. 

A felperes fellebbezése részben alapos, az alperes fellebbezése nem alapos.

A felperes fellebbezése arra irányult, hogy a másodfokú bíróság adjon helyt az 1. ingatlan 861.875 Ft-os bérleti díja és 7.608.639 Ft többlethasználati díja, valamint a 2. ingatlan 2.862.830 Ft bérleti díja iránt előterjesztett keresetének. 

Az elsőfokú bíróság helytállóan döntött az alperes elévülési kifogásáról és utasította el annak következményeként a felperes 1. ingatlan vonatkozásában előterjesztett további bérleti díj iránti igényét.

A felperes a 2000 első negyedévi bérleti díjra vonatkozó számlát 2000. február 1. napján kiállította, az február 18-án esedékessé vált. A megfizetésre vonatkozó fizetési felszólítást 2005. február 24-én kézbesítették az alperesnek az öt éves elévülési időn túl. A teljesítésre irányuló írásbeli felszólítása az elévülést félbeszakítja, de csak abban az időpontban, amikor a kötelezett értesül arról, hogy a jogosult igényt tart a követelésének kiegyenlítésére, az, hogy a felszólítást mikor foglalták írásba, ebből a szempontból közömbös. Téves a felperes ezzel kapcsolatos érvelése a felszólításhoz elévülést félbeszakító joghatály ugyanis csak akkor fűződik, ha az ellenérdekű félhez az meg is érkezik (BH1979.297.). 

A másodfokú bíróság nem osztotta az elsőfokú bíróság jogi álláspontját a felperes 2. ingatlan vonatkozásában 2015 júliustól novemberig terjedő időszakra további öt havi bérleti díj összegére  irányuló keresetét illetően. Az, hogy a felperes a számlát nem állította ki, olyan jogosulti késedelem, ami a kötelezett egyidejű késedelmét kizárja [régi Ptk. 302. §, 303. § (3) bekezdés]. Ez azonban csak azzal a következménnyel jár, hogy a kötelezett a mulasztás ideje alatt késedelmi kamat fizetésére nem kötelezhető. A felperes a fellebbezéséhez a számlákat csatolta, azonban nem tudott nyilatkozni arról, hogy azokat mikor kézbesítette az alperes részére. A másodfokú bíróság ezért a fellebbezés és ezzel együtt a számlák alperes részére történő kézbesítését követő 15. naptól kötelezte a bérleti díj után az elsőfokú ítéletben megállapított mértékű késedelmi kamat megfizetésére az alperest (régi Ptk. 301/A.§.). 

A felperes 1. ingatlan vonatkozásában előterjesztett többlethasználati díj iránti követelését az alperes az elsőfokú eljárás során jogalapjában és összegszerűségében is vitatta (23. sz. tárgyalási jegyzőkönyv). Az elsőfokú eljárás során rendelkezésre álló és a másodfokú eljárásban részben kiegészített bizonyítékok alapján sem lehetett kétsége kizáróan megállapítani azt, hogy hány m2 a II. emelet (az üzemeltetési szerződés melléklete szerint 535,63 m2, a másodfokú eljárás során készített felperesi felmérés szerint 548,16 m2), továbbá azt sem, hogy abból hány m2-t használt, illetve használ jelenleg az alperes, valamint azt sem, hogy ezek milyen funkcióval bíró helyiségek. Az alperes a használati díj mértékét is vitatta, ennek meghatározása szempontjából pedig jelentősége van annak is, hogy a jogosulatlanul használt helyiség mire hasznosítható, nem közömbös, hogy az egy iroda, tornaterem, lépcsőház vagy a mellékhelyiség. A használati díj meghatározásánál ugyan a bérleti díjat is figyelembe kell venni, de a használati díj mértékét más körülmények, többek között a helyiség használhatóságának mértéke is befolyásolják. A felperesnek a másodfokú eljárásban sem sikerült bizonyítania, hogy az alperes milyen nagyságú területet, milyen helyiségeket használt jogosulatlanul, ahogyan azt sem, hogy ennek ellenértékeként milyen mértékű használati díjat kellene fizetnie. Önmagában az általa becsatolt felmérés, illetve az üzemeltetési szerződés melléklete csak akkor lett volna alkalmas ezek bizonyítására, ha az alperes a felperessel egyezően nyilatkozik, és az azokban szereplő adatokat a terület mértéke, illetve a használt helyiségek vonatkozásában nem vitatja. Mind a terület nagyságának, mind a használati díj mértékének a meghatározása szakkérdés, melyet szakértő igénybevételével lehetett volna tisztázni [Pp.177.§ (1) bekezdés]. A felperes a Pp.3.§ (3) bekezdése szerinti tájékoztatás ellenére sem kérte a másodfokú eljárásban sem szakértő kirendelését, ezért a bizonyítatlanság következményeit a terhére kellett értékelni [Pp.164.§ (1) bekezdés]. 

Az alperes fellebbezése arra irányult, hogy a bíróság adjon helyt a beszámítási kifogásának. Az alperes a másodfokú bíróság álláspontja szerint bizonyította, hogy beruházott az ingatlanba és a felek korábban tárgyalásokat is folytattak ezek esetleges megtérítéséről. Ezt támasztja alá A. T., Sz. K. G. és B. K. E. tanúvallomása is (14. számú jegyzőkönyv). Abban helytállóan foglalt állás az elsőfokú bíróság, hogy az alperesi követelés még nem járt le, tévedett azonban amikor arra a következtetésre jutott, hogy a felek jogvitáját a lakásbérletre vonatkozó szabályok alapján kell elbírálni. 

A sportról szóló 2004. évi I. törvény perbeli időben hatályban volt 28. § (1) bekezdése szerint a sportági szövetség az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény (a továbbiakban Et.) alapján működő társadalmi szervezetek szövetsége. Az Et. 19. § (2) bekezdése alapján a társadalmi szervezet gazdasági, vállalkozási tevékenységet is folytathatott. Az iratokhoz csatolt 2005. május 1-jei keltezésű bérleti szerződést - az abban írtak szerint - vállalkozási célból kötötték, ebből következően a felek között a repülőtérre nem a nem lakás céljára szolgáló helyiségre vonatkozó jogszabályi rendelkezések lesznek az irányadóak, hanem a régi Ptk. 452. § (1) bekezdése szerinti haszonbérleti szerződésre vonatkozó szabályok. Maga a szerződés ugyanis egy területre, a reptérre vonatkozik, még akkor is, ha azon különféle - a reptér funkciójához szükséges - felépítmény, illetve berendezés van. Azt az alperes sem állította, hogy a jogviszony a régi Ptk. 457. §-a szerint megszűnt volna. Amíg az ingatlant az alperes tartja birtokában és ő használja a beruházásait, a felperes terhére a jogalap nélküli gazdagodás sem állapítható meg. A jogviszony megszűnésekor ítélhető csak meg a beruházások értéknövelő hatása és az is, hogy az alperes az állag sérelme nélkül le tudja-e szerelni és magával tudja vinni azokat, avagy ezzel összefüggésben a felperesnek megtérítési kötelezettsége keletkezik. 

A kifejtettek miatt a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítélet - annak nem fellebbezett részét nem érintve -  megfellebbezett rendelkezését a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján részben megváltoztatta, az alperesi marasztalás összegét 53.559.410 Ft-ra és ebből 2.862.830 Ft után 2016. július 1. napjától fizetendő késedelmi kamatára felemelte azzal, hogy az elsőfokú ítélet kamatfizetéssel kapcsolatos egyéb rendelkezéseit nem érintette, egyebekben az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. 

A felperes fellebbezése 25%-ban volt alapos, az alperes fellebbezése pedig alaptalan, ezért a másodfokú bíróság a Pp. 81. § (1) bekezdése alapján rendelkezett a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viseléséről. A felperes fellebbezési értéke 11.333.344 Ft, az alperesé 46.196.086 Ft volt, tehát a teljes fellebbezési érték 57.529.430 Ft. Az ügyvédi munkadíjban felmerült másodfokú költségek a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (2) és (5) bekezdése alapján számítva, összesen 962.500 Ft-ot tettek ki, a pernyertesség-pervesztesség arányának figyelembe vételével a felperes ennek 75%-ára, 721.875 Ft-ra lenne jogosult. A másodfokú bíróság azonban a munkadíj megállapítása során a hivatkozott IM rendelet 3. § (6) bekezdése alapján a munkadíj összegét mérsékelte, ez ugyanis megítélése szerint annak ellenére, hogy két másodfokú tárgyalást tartott és a felperes több előkészítő iratot is becsatolt, nem állt arányban a ténylegesen elvégzett ügyvédi tevékenységgel. A felperes és az alperes teljes személyes illetékmentessége folytán a le nem rótt fellebbezési illetéket a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 14. §-a alapján az állam viseli.

Budapest, 2017. március 10.

Takácsné dr. Kükálo Judit s.k.
a tanács elnöke

      Dr. Bicskei Ildikó s.k.							               Dr. Nagy Andrea s.k.
           előadó bíró								                             bíró

A kiadmány hiteléül:

	tisztviselő