Fővárosi Törvényszék
mint másodfokú bíróság
....Mf...../2015/7.

A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság

a dr. Sziller Linda Ügyvédi Iroda (fél címe 1, képviselő: dr. Sziller Linda ügyvéd) által képviselt
felperes neve(felperes címe) felperesnek, a
a Garamvölgyi Ügyvédi Iroda (képviselő: dr. Garamvölgyi Róbert Kálmán ügyvéd; fél címe 2; helyettes képviselő: Liebhauser-Hoór Ügyvédi Iroda fél címe 3; eljáró képviselő: dr. Csatádi Krisztina ügyvéd) által képviselt
alperes neve (alperes címe)  alperes ellen,
rendkívüli felmondás jogellenességének megállapítása és az alperes jogkövetkezményekben marasztalása iránt indított perében, a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ....M....../2011/54. számú ítélete ellen, a felperes 60-as és Mf.2-es számú fellebbezése, és az alperes Mf.5. számú fellebbezési ellenkérelme folytán indult másodfokú eljárásban meghozta az alábbi

k  ö z b e n s ő     í t é l e t e t :

A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatja. Megállapítja, hogy a felperes munkaviszonyát az alperes a 2011. július 7-én kelt rendkívüli felmondással jogellenesen szüntette meg. A felperes munkaviszonya az alperessel 2014. március 1-jével szűnt meg.

Az anyagi igények elbírálására az iratokat az elsőfokú bíróságnak visszaküldi. 

A közbenső ítélet ellen nincs helye fellebbezésnek.

I n d o k o l á s :

Az elsőfokú bíróság a keresetet elutasította és megállapította, hogy a felperes munkavállalói költségkedvezményre nem jogosult. Kötelezte, hogy az államnak külön felhívásra fizessen meg 432.000 Ft illetéket, az alperesnek 15 napon belül bruttó 300.000 Ft perköltséget. 
Megállapította, hogy a felperes 2009. március 2-től 2014. március 1-ig létrehozott munkaviszonyát az alperes fenntartójának képviselő-testülete jogszerűen szüntette meg 2011. július 7-én rendkívüli felmondással a perbeli időszakban hatályos Munka törvénykönyve, az 1992. évi XXII. törvény (Mt.) 96. § (1) bekezdés a.) pontja alapján. A rendkívüli felmondásban meghatározott indokok szerint a felperes munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét szándékosan megszegte, amikor az alperes törvényes képviselőjeként 2009. július 2. napján 15 évre díjmentes bérleti szerződést kötött az ...... szám alatti ingatlanban található helyiség csoport használatára. A szerződés ingyenességéről a képviselő-testület -akinek a szerződést jóvá kellett hagyni-, nem tudott, ennek tényéről a 2011. július 7-i ülésen szerzett tudomást. Az alperes álláspontja szerint a felperes a szerződéssel hátrányt és kárt okozott, a szerződés fenntartása az alperesnek nem előnyös. 
További felmondási indokként a felperes terhére rótták, hogy 5.600.000 Ft-tal több lehívást alkalmazott az alperes a 2010. évi támogatási keretéhez képest. Ha a felperes folyamatosan ellenőrizte volna a gazdasági vezető tevékenységét, úgy ezt a mulasztást észre kellett volna vennie. A hibát még abban a tárgyévben korrigálták, azonban a felperes eljárása a számviteli törvénybe ütköző, és jelentős összegű hibának minősült. 
További hibaként rótták a terhére, hogy a 2010. évi közüzemi szolgáltatói számlákat nem helyesen vette figyelembe a 2010. évi mérlegben, ugyanis a tárgyévet követően még jelentős összegű számlák érkeztek az alpereshez, erre a felperesnek fel kellett volna készülnie és a mérleg készítésénél azokat figyelembe kellett volna vennie. Ezt azonban a felperes nem tette, így az jelentős hibának minősült. A hiba összege meghaladta az ellenőrzött üzleti év mérleg főösszegének 2 %-át. 
A felperes a kiküldetési költségekkel kapcsolatban sem tartotta meg az előírásokat, a kiküldetési rendelvények és útdíj elszámolások valódisága megkérdőjelezhető. Az alperes számos vidéki ingatlannal rendelkezik, amelyek üzemeltetéséhez az alperesi munkavállalók rendszeres tevékenysége szükséges. A kitöltött útnyilvántartásokat az alperes sematikusnak ítélte, mert azok több esetben megegyeztek más hónapokkal, fennállt a gyanúja annak, hogy az esetleges utakra nem is került sor. További gyanúra adott okot az, hogy a kifizetett végösszegek is megegyeztek egymással, illetőleg több alkalommal előfordult, hogy eltérő kilométerszámmal, ugyanazon helyre több alperesi munkavállaló egyidejűleg utazott. A felperesnek ebben az róható fel, hogy nem teljesítette elvárható szinten az ellenőrzési kötelezettségét, és fenntartotta az alperes számára kedvezőtlen gyakorlatot. A felperes nyújtott be keresetet a bírósághoz, amellyel kérte a rendkívüli felmondás jogellenessége megállapítását, és az alperes marasztalását az Mt. 100. §-a szerint átalány-kártérítés, elmaradt munkabér, végkielégítés és a munkaszerződés 14.) pontja szerint járó 12 havi átlagbér megfizetésére.
Az alperes a kereset elutasítását kérte.
Az elsőfokú bíróság az Mt. 96. § (1) bekezdése, 82. § (2) bekezdése, 190. § (3) bekezdése alapján a rendkívüli felmondás jogszerűségével kapcsolatban megállapította, hogy a munkáltató a szubjektív határidő megtartásával gyakorolta a rendkívüli felmondás jogát. Az önkormányzat képviselő-testülete, mint a felperes munkáltatói jogkör gyakorlója a felmondás közlése napján szerzett tudomást a felperes terhére rótt megállapításokról, így az elkésettség okán az nem minősíthető jogellenesnek. A sérelmezett bérleti szerződés tekintetében megállapította, hogy ezen rendkívüli felmondási indok nem valós és nem okszerű. Az elsőfokú bíróság értékelte azt, hogy a szerződéssel érintett ingatlanon a bérlő nagy összegű beruházást hajtott végre, amely az ingatlan használhatóságához és állagának fenntartásához szükséges volt, ezen túlmenően átvállalta az addig alperes által fizetett rezsiköltséget, ezzel az alperes nyereségre tett szert költségmegtakarítás formájában. Az alperes álláspontja nem nyert bizonyságot abban, hogy a felperes által kötött megállapodás hátrányt és kárt okozott.
A többletjuttatás lehívás tekintetében megállapította, hogy a tényleges könyvelést 1. személy gazdasági vezető irányításával végezte az alperes erre rendszeresített egysége. 1. személy 2010. november 22-én egy feljegyzésben részletesen leírta a történteket, azt, hogy 2010. május 5-én levélben tájékoztatta az alperes gazdasági vezetőjét az önkormányzat, hogy a 2010. április 30-i lehívások nem egyeznek az adatokkal. A gazdasági vezető ezt követően nem tájékoztatta a felperest és a többletlehívás rendezésére sem intézkedett. Az alperes egy későbbi ellenőrzése során valósnak állapította meg a többletlehívást, amelyet téves könyvelést eredményezett. A visszautalásról még abban az évben, 2011 decemberében intézkedtek. Ezen felmondási ok körében a felperes tájékoztatásának időpontja megállapítást nyert 2011. november 22-ében, nincs peradat arra vonatkozóan, hogy a felperes erről a hibáról korábban már tudott, de az elsőfokú bíróság ezt úgy értékelte, hogy a felperesnek 2010 májusában már a vezetői ellenőrzés útján foganatosítania kellett volna intézkedéseket, és az adateltérés tisztázása érdekében mindent meg kellett volna tennie. A felperes eljárásának eredményeként az alperes 5.600.000 Ft pénzösszeget 6 hónapon keresztül jogosulatlanul használt. 
A beszámolóban a tárgyidőszaki költségek nem teljes körű feltüntetése körében megállapította, hogy a 2010. évre vonatkozóan a következő évben is érkeztek be nagy összegű közüzemi számlák. Ezen számlák részben a felperes munkaviszonyának fennállása alatt érkeztek, de voltak olyan számlák is amelyek a felperes munkaviszonyának megszűnését követően kerültek az alpereshez. A felperesnek a mérlegben elkülönített összeget kellett volna feltüntetni ezen, később érkező számlák fedezeteként, kalkulálnia kellett volna azok összegét. A felperes az eljárásával megsértette a számviteli törvény 15. § (3) bekezdésében foglaltakat. Értékelte a bíróság, hogy 2011. február 21-én keletkezett egy független könyvvizsgálói jelentés, amely megállapította, hogy a 2010. december 31-én fennálló vagyoni, pénzügyi és jövedelmi helyzetről megbízható és valós képet ad-e  a mérleg. A peradatokból nem volt látható, hogy a könyvelő számolhatott- e a később beérkező számlák összegével és a véleményét azok ismeretében tette -e meg. A később beszerzett könyvvizsgálói cég véleménye már alátámasztotta az elsőfokú bíróság álláspontja szerint azt, hogy a beszámoló készítés nem a számviteli törvény elvárásainak megfelelően történt, az ebben a körben állított indok valós és okszerű. A kötelezettségszegés lényeges pénzügyi vonatkozása miatt legalább súlyos gondatlanság állapítható meg a felperes terhére, a jelentős mértéket pedig a könyvelési tétel összegszerűségének nagyságrendje igazolja. 
A kiküldetési költségek kapcsán megállapította az elsőfokú bíróság, hogy ezen indok valós és okszerű. A kialakult gyakorlat szerint az érintett munkavállalók kitöltötték a kiküldetési rendelvényt havonta egy alkalommal. Ehhez a munkáltató elszámoló lapot adott, amelyet a dolgozók havonta adtak le és ezután került számfejtésre az útiköltség. Az, hogy az alkalmazottak konkrétan milyen utakat írtak be, azt a gazdasági vezető nem ellenőrizte, előfordulhatott, hogy nem minden út került be a kiküldetési rendelvénybe. A gazdasági vezető viszont megerősítette azt, hogy a munkaszerződésben foglalt mértéket meghaladó kifizetés ezen a jogcímen nem történt. Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint a munkavállalóknak valamennyi hivatali üzleti útjukat fel kellett volna, tüntetniük a kiküldetési okmányokban, a valóság követelményének ez felelt volna meg. A felperesnek ellenőriznie kellett volna ezen okiratok kitöltését és az elszámolásokat. A felperes ezt nem tette meg, gondatlanul bánt a cégköltséggel, ennek az ellenőrzésének a hiánya legalább súlyos gondatlansággal elkövetett cselekményt, illetve mulasztást valósít meg. Súlyosbító körülményként értékelte, hogy a felperes több hónapon keresztül egyáltalán nem ellenőrizte a kiküldetések elszámolását és dokumentálását. 
Az alperes bizalomvesztésre vonatkozó állítását megalapozatlannak találta, mert konkrétan ezen indokot nem nevesítette a rendkívüli felmondásban. 
Az alperes hivatkozott a rendkívüli felmondás indokát jelentő bérleti szerződés jó erkölcsbe ütközésére is, azonban ennek megállapítását az elsőfokú bíróság nem tartotta megvalósultnak. Indokolatlanul kérte az alperes a tárgyalás felfüggesztését is a bérleti szerződéssel kapcsolatos polgári és az ultielszámolásokkal kapcsolatos büntetőeljárás befejezéséig, de ezt a kérelmet az elsőfokú bíróság alaptalannak találta. Mellőzte a bizonyítékként becsatolt ... képek megtekintését is,mert ennek nem látta jelentőségét a kereset elbírálása szempontjából. Mellőzte az alperes igazságügyi könyvvizsgáló kirendelésére irányuló bizonyítási indítványát figyelemmel arra, hogy jogkérdésben kellett dönteni a költségszámlák mérlegben történő feltüntetésével kapcsolatban, ez pedig nem szakértői kompetencia. A munkaszerződés 14.) pontja alapján felperes által igényelt, összesen 18 havi átlagkeresettel kapcsolatban kifejtette, hogy a felek a határozott idejű munkaviszony lejárta esetére állapodtak meg ezen juttatás kifizetésében, a felperes határozott idejű jogviszonya azonban nem járt le, az a lejárat előtt megszüntetésre került, így a felperes igénye nem lenne alaposnak tekinthető még ha az igényét elévülési időn belül elő is terjesztette volna. A munkaviszony megszüntetése tekintetében összefoglalóan megállapította, hogy a felmondás második és harmadik indoka tekintetében a felperes kötelezettséget szegett, kimerítette a rendkívüli felmondás törvényi követelményeit, így a munkáltatói jogkör gyakorló jogszerűen szüntette meg a felperes munkaviszonyát. A pertárgy értékét a felperes munkabérének éves összegében, 7.200.000 Ft-ban állapította meg. A felperes nem volt jogosult munkavállalói költségkedvezményre, ezért kötelezte az alperes perköltségének és az eljárás illetékének megfizetésre.

Az ítélet ellen a felperes élt fellebbezéssel, amellyel az első fokú ítélet megváltoztatását és az alperes kereset szerinti marasztalását, másodlagosan az ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság új eljárásra utasítását kérte. Ebben a körben arra hivatkozott, hogy az elsőfokú bíróság szakkérdésben szakértői vélemény nélkül döntött, nem adott megfelelő tájékoztatást a bizonyításra szoruló tényekről, a kihirdetést követően megváltoztatta az ítéletét és kizárt tanúk vallomását bizonyítékként vette figyelembe. A felmondási indokokból kettő alapján állapította meg a rendkívüli felmondás jogszerűségét, azonban a munkavállalói vétkesség mértékét figyelmen kívül hagyta, gyakorlatilag objektív felelősségi mércét alkalmazott. A felperes a terhére rótt hibákat a legnagyobb gondosság mellett sem tudta volna kiszűrni. A tévesen lehívott költségvetési támogatás tekintetében utalt arra, hogy a gazdasági vezető a felelősségét a hibáiért elismerte és egyértelműen nyilatkozott arról, hogy a felperes csak 2010. november 22-én, az általa készített feljegyzésből értesülhetett a történtekről. Ezt követően a felperes intézkedett a hiba kijavítása iránt, és a gazdasági vezető, valamint a hibás könyvelést végrehajtó munkavállalóval szemben írásbeli figyelmeztetés büntetést alkalmazott. Sérelmezte, hogy a ténylegesen hibázó munkavállalók, amennyiben a hibájukért írásbeli figyelmeztetést kaptak, úgy teljesen indokolatlan és aránytalan a tevékenységet csak közvetetten felügyelő felperessel szemben a lehető legsúlyosabb munkajogi büntetést alkalmazni. Utalt arra, hogy kerettúllépés nem történt, és a hiba javítása még a tárgyévben megvalósult. Utalt arra is, hogy a hibáról az önkormányzat tudott, de ő sem tartotta szükségesnek a haladéktalan intézkedést, a problémát rendezettnek találta a felperes által megtett intézkedéssel. A beszámoló adatainak nem valós mértékben történt feltüntetésével kapcsolatban utalt arra, hogy az elsőfokú bíróság tévesen hivatkozott arra, hogy passzív időbeli elhatárolásként olyan kötelezettségeket kell kimutatni, amelyeknek a felmerülése a beszámoló készítésekor ugyan már várható, de számla még nem áll rendelkezésre. A perben adatként merült fel, hogy közüzemi szolgáltatók számlái érkeztek a tárgyévet követően lényegesen később, ugyanis a szolgáltatók változtattak az elszámolásukon, és az információs rendszerükön. A probléma miatt hónapokig nem kapott az alperes számlát; ezek objektív körülmények, amelyek meglétét az alperes sem vitatta. A bíróság ezen felmondási ok tekintetében kiegészítést alkalmazott, ugyanis a felmondás nem tartalmazza, hogy konkrétan milyen felperesi magatartás volt az, amely a rendkívüli felmondás jogszerű indokát jelenti, a felperes melyik lényeges kötelezettségét szegte meg jelentős mértékben, és ennek kapcsán őt szándékosság, vagy súlyos gondatlanság terhelte- e. A felmondás ebben homályosan fogalmaz, ugyanis az alaposan feltételezhető kitétel nem jelenti a teljes bizonyosságot. Gyanút fogalmaz meg, hogy valószínűleg meghaladja a hiba a 20.000.000 Ft-ot, pontos összeget még a felmondás közlésekor sem tudott mondani. A feltételezés és a gyanú nem felel meg az MK 95-ös számú állásfoglalásnak, így ezen felmondási ok nem valós, nem okszerű. Alaptalannak tartotta, hogy a ..... Könyvvizsgáló és Tanácsadó Kft. által adott könyvvizsgálói jelentést figyelmen kívül hagyta a bíróság azzal a hivatkozással, hogy nem volt megállapítható, hogy a jelentés készítésekor a könyvvizsgáló ismerhette- e a még el nem számolt számlákat. A könyvvizsgálónak ugyanazon információk álltak rendelkezésre, mint a felperesnek, tehát nem lehetett teljes körűen a szükséges ismeretek birtokában. A 2010. évi beszámolót a gazdasági osztály elkészítette, a gazdasági vezető és a könyvvizsgáló aláírták, a felügyelő bizottság, az önkormányzati szakbizottságok pedig azt egyhangúlag elfogadták. A felperes terhére rótt hiba egy könyveléstechnikai kérdés, amelyet a beszámoló készítési és elfogadási folyamatában részt vevők közül senki sem észrevételezett. A hiba nem volt a felperes számára kiszűrhető, ezen túlmenően a következő évi beszámolóban törvényes eljárással korrigálható volt. Utalt arra, hogy a beszámolót a felperes a másik ügyvezetővel együttesen írták alá, mellettük szerepelt a gazdasági vezető aláírása, így kizárt, hogy okszerű a rendkívüli felmondás közlése ezen ok miatt, ha ugyanazért a további közreműködő munkavállalókkal szemben az alperes semmilyen szankciót nem alkalmazott. Utalt arra is, hogy bár törvényes lehetőség volt, de a beszámoló utólagos módosítására nem került sor, tehát az alperesnek semmilyen kára, hátránya nem származott a beszámoló állítólagos hibájából. 
Az utazási költségekkel kapcsolatosan a felperes állította, hogy az ítélet kihirdetésekor az elsőfokú bíróság azt közölte a jelenlévő felekkel, hogy ezen okot nem találta valósnak és okszerűnek, ezzel szemben a kihirdetett ítéletet utólag megváltoztatta, és ezzel ellentétes döntést hozott.
Alaptalanul vette figyelembe az elsőfokú bíróság 1. sz. tanú tanúvallomását, aki elmondta, hogy az alperes előzetesen tájékoztatta őt iratok átadásával a perről, és egyébként sem tudott érdemben nyilatkozni lényeges kérdésekről. Az elsőfokú bíróság ezzel lényeges eljárási szabálysértést követett el. Ugyancsak nem lehetett volna figyelembe venni 2. sz. tanú vallomását sem, aki a meghallgatása előtt közölte, hogy az alperes őt megpróbálta befolyásolni. Tévesen állapította meg az elsőfokú bíróság, hogy a dolgozóknak az üzleti útjukkal kapcsolatosan információkat kellett volna feltüntetni a kiküldetési rendelvényeken. Az elszámolások vezetése ugyanis nem kötelezettség volt az alperesi cégnél, hanem a költségtérítés igénybevételének feltétele. Az a dolgozó, aki a saját autóját használta hivatali célból, eldönthette, hogy lead-e elszámolást, de dönthetett volna úgy is, hogy ezt nem teszi és az utazásra fordított költségeket maga fedezi. Ilyen szabályzata ugyanis az alperesnek nem volt. Fel sem merült a perben, hogy kötelesek lettek volna folyamatos nyilvántartást vezetni az érintett munkavállalók. A felperes esete más volt, ugyanis ő szolgálati gépkocsit használt. A dolgozók csak annyi utat számoltak el, amennyinek a költsége kifizetését az alperes megtérítette, ezt az alperes soha nem kifogásolta. Az alperes csak állította, de nem bizonyította, hogy olyan utak elszámolására került sor, amelyek nem történtek meg, és amelyeket a felperes az intézkedésének vagy ellenőrzésének elmulasztásával nem korrigált. Az alperes ebben a körben büntetőeljárást kezdeményezett, azonban az nem vezetett eredményre, és a vonatkozó rendkívüli felmondási indokot az alperes a munkaügyi perben sem bizonyította. A lefolytatott bizonyítási eljárás eredménye kifejezetten cáfolta az alperes álláspontját, a tanúk nyilatkozata egybehangzó volt, a felperesnek felrótt kötelezettségszegés megszegett jogszabály vagy utasítás hiányában nem értelmezhető.
A felperes által igényelt végkielégítéssel kapcsolatban nem értett egyet az elsőfokú ítéletben foglaltakkal. A jelen perben a régi Mt. rendelkezései irányadók, amely szerint a felperes jogviszonyának megszűnése 2014. március 1-jében lenne megállapítható. A végkielégítésre, illetőleg a munkaszerződés 14.) pontja szerinti járandóságra csak ezen időpontot követően válhatna jogosulttá a felperes, a jogviszony megszűnéséhez kapcsolódó juttatás, mindaddig nem válhat esedékessé, amíg a felek között a munkaviszony fennáll. Kérte az alperes perköltségben marasztalását is.

Az alperes fellebbezési ellenkérelmével az első fokú ítélet helybenhagyását és a felperes perköltségben marasztalását kérte. Az első felmondási ok tekintetében utalt arra, hogy téves következtetésre jutott az elsőfokú bíróság, ugyanis a képviselő-testület egy hosszú távú bérleti szerződés megkötéséhez adta a hozzájárulását, azonban nem volt annak tudatában, hogy ez a szerződés díjmentes. Az alperesi bizalomvesztés körében utalt arra, hogy ezt szintén tévesen értékelte az elsőfokú bíróság. A bizalomvesztés kifejezés szó szerint nem szerepel a rendkívüli felmondás indokolásában, azonban a feltárt körülmények, és a felmondást követően a felperes ellen indított büntetőeljárás ezt megalapozzák. Egyetértett a végkielégítésre vonatkozó ítéleti döntéssel. Ugyancsak egyetértett a téves többletlehívással és a mérleg adataival kapcsolatos ítéleti döntéssel is. A bíróság helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a rendkívüli felmondás jogszerű, az abban szerepeltetett okok alapján megfelelően intézkedett az alperes. Utalt arra, hogy a hiba ismerete nem mentesíti a felperest a felelőssége és annak következményei alól, kellő gondosság tanúsítása mellett ezeket a hibákat fel kellett volna ismernie. A lehívási ütemezést az alperes készítette, attól a saját hatáskörén belül eltérhetett, a felperesnek a lehívások mértékét figyelemmel kellett volna kísérnie. Az, hogy a felperes az érintett munkavállalókkal szemben írásbeli figyelmeztetést közölt, az arra utal, hogy maga is súlyosnak ítélte a megállapított mulasztásokat. A felperes vétkessége megállapítható, súlyosan és jogellenesen megszegte az ügyvezetői megbízásából fakadó kötelezettségeit. 
Az útnyilvántartással kapcsolatosan az elsőfokú bíróság helyesen állapította meg, hogy a felperes a vonatkozó ellenőrzési kötelezettségének nem, vagy nem megfelelően tett eleget. A felperesi magatartás kötelezettségszegés és az erre alapított felmondási ok önmagában is megalapozta volna az alperes intézkedését, mert ezt a felperes legalább súlyos gondatlansággal valósította meg. A végkielégítés körében helyesen állapította meg az elsőfokú bíróság annak elévülését, és azt, hogy ezen igénye a felperesnek akkor sem lenne megalapozott, ha azt az elévülési időn belül terjesztette volna elő, hiszen a határozott idejű munkaviszonya nem lejárt, hanem a lejárat előtt került megszüntetésre. Kérte a felperes perköltségben marasztalását is. 

A felperes elsődleges fellebbezési kérelme alapos.

A másodfokú bíróság megállapította, hogy az elsőfokú bíróság a bizonyítási eljárást lefolytatta, a tényállást megállapította, az így meghozott döntésével -eltérő álláspontja miatt- a másodfokú bíróság nem értett egyet, ezért az első fokú ítéletet megváltoztatta.
A felperes másodlagos fellebbezési kérelmével kapcsolatosan a másodfokú bíróság azt állapította meg, hogy az elsőfokú bíróság terhére nem állapítható meg olyan eljárási hiba, amely az ítélet hatályon kívül helyezését vonná maga után. Az, hogy az elsőfokú bíróságnak állást kellett foglalnia a beszámoló adatainak helyessége és a hiba korrigálásának lehetőségéről, és ezért szakértőt kellett volna kirendelni, indokolatlan bizonyítási indítvány, azt a másodfokú bíróság sem tartotta szükségesnek. A vonatkozó körben az elsőfokú bíróság helyesen állapította meg, hogy itt jogkérdésről volt szó, amely szakértői közreműködést nem igényelt. A felperes hivatkozott arra, hogy az elsőfokú bíróság eltért a kihirdetett ítéletétől, az úti elszámolásokkal kapcsolatos döntése ellentétes a leírt ítéletben. A felperesnek ezt bizonyítania kellett volna, az állítását nem támasztotta alá, de ennek nincs jelentősége, mert a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság vonatkozó döntését megváltoztatta.
A másodfokú bíróság leszögezi, hogy fellebbezést csak a felperes nyújtott be, így az első fokú ítélet felülbírálatára a fellebbezéssel érintett körben kerülhetett sor. Ebből következik, hogy bár a fellebbezési ellenkérelmében az alperes kifogásolja az első felmondási okkal (ingatlan bérleti szerződés) kapcsolatosan kifejtett érvelést, az csak mint a felperesi fellebbezéssel szemben előterjesztett nyilatkozat értékelhető. Ezen alperesi előadáshoz nem társul kérelem, illetve az a fellebbezésnek sem tekinthető részben amiatt, hogy az alperes azt a fellebbezési határidő leteltét követően terjesztette elő, részben pedig azért, mert érdemi cáfolatát az elsőfokú bíróság által megállapítottaknak nem jelenti. 
Az elsőfokú bíróság által a felperes terhére értékelt felmondási indokokhoz kötődően a másodfokú bíróság kifejti, hogy önmagában az, hogy a felperes kötelessége volt az alperes gazdálkodásának ellenőrzése nem jelenti azt, hogy minden egyes tétel tekintetében tényleges, manuális ellenőrzést kellett volna végeznie. A felperes tevékenysége tekintetében az alperes nem jelölte meg ezen rendkívüli felmondási indokokkal kapcsolatban, hogy a felperes milyen jogszabályt, vagy munkáltatói előírást sértett meg, ebben a körben a vonatkozó előírások nem álltak rendelkezésre.
A téves lehívással kapcsolatban a másodfokú bíróság nyomatékkal értékelte azt, hogy annak tényét az önkormányzat pénzügyi szolgálata már 2010 májusában észlelte és jelezte az alperes pénzügyi szolgálata felé. A gazdasági vezető megerősítette a tanúvallomásában, hogy az önkormányzat jelzéséről a felperest nem tájékoztatta, a felperes később, 2010. november 22-én a gazdasági vezető által készített feljegyzésből szerzett tudomást az esetről. A tudomásszerzését követően azonnal intézkedett, így a tévesen lehívott tétel rendezése megtörtént, ezen túlmenően írásbeli figyelmeztetést adott a két érintett munkavállalónak. A másodfokú bíróság álláspontja szerint a felperes részéről ez egy elfogadható intézkedés volt, a felperes vétkességének megállapítása ezen közölt indokkal kapcsolatban nem lehetséges. A másodfokú bíróság álláspontja szerint indokolatlan volt emiatt a felperessel szemben a rendkívüli felmondás közlése már csak azért is, mert az alperes maga is tudomásul vette, hogy a felperes a vétkes dolgozókat írásbeli figyelmeztetésben részesítette, és ez elégséges jogkövetkezménynek bizonyult. 
A beszámoló adataival kapcsolatosan a másodfokú bíróság megállapította, hogy ezen felmondási indok világossága sem állapítható meg. A rendkívüli felmondásban a munkáltató nem fejtette ki, hogy ebben a körben a felperes konkrétan milyen jogszabályt sértett, ezen túlmenően a felperest menti az a körülmény is, hogy a beszámolót az erre rendszeresített szakterület készítette, annak vezetője azt aláírta, továbbá szerepelt azon a másik ügyvezető, a felügyelőbizottság képviselője, valamint a fenntartó jóváhagyó aláírása is. A beszámolót a fenntartó szakterülete és bizottságai is vizsgálták, értékelték, észrevétel és kifogás nélkül azt jóváhagyták. Ugyancsak a felperes javára értékelendő, hogy a beszámoló jóváhagyási folyamatában a további résztvevők felelősségre vonását az alperes nem tartotta szükségesnek, elmarasztalást csak a felperessel közölt, amely indokolatlan és aránytalan büntetést jelent.
Az útnyilvántartás vezetésének ellenőrzésével kapcsolatosan a másodfokú bíróság utal arra, hogy az alperes a másodfokú eljárásban csatolt egy olyan Legfelsőbb Bírósági eseti döntést, amely hasonló, de nem azonos tárgyban született, így annak megállapításai a jelen ügyre nem vonatkoztathatóak (BH 2012.4.178). 
A másodfokú bíróság értékelte az ezen rendkívüli felmondás megalapozására csatolt alperesi iratokat. A csatolt útnyilvántartások és kiküldetési rendelvények alapján megállapítható volt, hogy az érintett munkavállalók általában azonos viszonylatokban közlekedtek. Az eltérő távolság megjelölésre a felperes indokot adott, ezt az indokot a perben meghallgatott tanúk alátámasztották. Ebben a körben a felperes olyan nyilatkozatot tett, hogy a kiküldetés helyszínén is további utak merülhettek fel, amelynek megtételét az érintett munkavállaló elszámolta az útnyilvántartásaiban. Az alperes hivatkozott arra, hogy az útnyilvántartások azért aggályosak, mert azonos viszonylatokon egy időben több munkavállaló is kiküldetésben volt, és az elszámolt összegek és távolságok több esetben megegyeztek egymással, ezt a felperesnek az ellenőrzés során észlelnie kellett volna és intézkednie a helytelen gyakorlat felszámolására. A másodfokú bíróság megállapította, hogy egyes kiküldetési rendelvények esetén többletköltség is feltüntetésre került, ezt azonban az alperes pénzügyi szolgálata nem fizette ki, hanem ellentételezés mindig csak olyan mértékben történt, ahogy azt az adott munkavállaló munkaszerződése lehetővé tette. A felperes magyarázatát adta annak is, hogy miért fordult elő, hogy egy alkalommal több munkavállaló is ugyanazon viszonylatra elszámolt közlekedési költséget; ezt az alperes által üzemeltetett létesítmények (táborok) és az ezekkel kapcsolatos teendők indokolták. Ebben sem jelölte meg az alperes, hogy a felperes milyen konkrét előírást szegett meg akkor, amikor eltűrte az útiköltségek ilyen módon történő vezetését és elszámolását, így ebben a körben alkalmazott rendkívüli felmondást sem találta megalapozottnak és okszerűnek a másodfokú bíróság. Ebben sem állapítható meg a felperes vétkessége már csak azért sem, mert a perben nem képezte a bizonyítás tárgyát egyik fél indítványára sem annak vizsgálata, hogy az elszámolt utak között volt- e indokolatlan, jogszerűtlenül feltüntetett, ilyenre az alperes sem hivatkozott. Ezen felmondási okkal kapcsolatosan az alperes csak a gyanúját közölte, ez azonban nem elégséges annak megállapításához, hogy a felperes valóban lényeges munkaköri kötelezettségét szegte meg olyan mértékben, amely jogszerű indoka lehet a munkaviszony rendkívüli felmondással történő megszüntetésének.
A felperes a bérleti szerződésre vonatkozó felmondási okkal kapcsolatos első fokú ítéleti döntést és érvelést elfogadta, a fellebbezése ezen okra nem vonatkozott.

A felperes határozott idejű munkaviszonyban állt az alperessel, ezért a másodfokú bíróság az Mt. 100. § (5) bekezdésétől eltérően nem az ítélet jogerőre emelkedése, hanem a határozott idejű munkaszerződés lejártának napjával állapította meg a felperesi munkaviszony megszűnését azért, mert ezen a napon a munkaviszony mindenképpen megszűnt volna.

Az anyagi követelések elbírálására a másodfokú bíróság az iratokat az elsőfokú bíróságnak visszaküldi; ezen eljárásban kell dönteni a felperesnek a munkaszerződés 14.) pontja szerint járó juttatásra és a végkielégítésre vonatkozó igényéről.

A másodfokú bíróság a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján bírálta felül az elsőfokú bíróság ítéletét, a Pp. 213. § (3) bekezdése szerint közbenső ítéletet hozott mert a követelés jogalapjáról ellentétes döntést hozott. 
A Pp. 253. § (3) bekezdése szerint a jelen perben a másodfokú bíróságnak a perköltségről és illetékről még megállapítás szintjén sem kellett rendelkeznie, ez az összegszerűség megállapítására irányuló eljárásban az elsőfokú bíróság feladata.

Budapest, 2015. december 04.

. Farkas Beáta s.k. 
a tanács elnöke

. Slimbarszki Éva s.k.   			   		 Albrechtné dr. Viniczai Éva s.k.   
        előadó bíró                                               			        bíró