A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság
72.Pf.640.316/2015/4.

A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság
a Rácz és Pál Ügyvédi Iroda (ügyvédi iroda címe, ügyintéző: dr. Rácz József ügyvéd) által képviselt I.rendű felperes neve (I.r. felperes címe I. r., és
III.rendű felperes neve (III.r. felperes címe) III. r. felpereseknek 
a szakértő1 Ágnes Flóra ügyvéd (ügyvéd címe.) által képviselt alperes neve (alperes címe) alperes ellen kártérítés megfizetése iránt indított perében, mely perbe az alperes pernyertességének előmozdítása érdekében beavatkozott a Csuka Ügyvédi Iroda (ügyvédi iroda címe2.; ügyintéző: dr. Csuka Péter ügyvéd) által képviselt alperesi beavatkozó neve. (alperesi beavatkozó címe.) alperesi beavatkozó, a Budai Központi Kerületi Bíróság 2015. november 13. napján kelt 1.P.XII.23.402/2013/47. számú ítélete ellen a felperesek 48., 49. Pf.4. sorszámú fellebbezése folytán meghozta a következő 

ítéletet:

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja.

Kötelezi az I. r. felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 120.920,- (százhúszezer-kilencszázhúsz) forint, az alperesi beavatkozónak 50.800,- (ötvenezer-nyolcszáz) forint másodfokú perköltséget. Kötelezi a III. r. felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 30.230,- (harmincezer-kétszázharminc) forint, az alperesi beavatkozónak 12.700,- (tizenkétezer-hétszáz) forint másodfokú perköltséget. 

A le nem rótt 380.850,- (háromszáznyolcvanezer-nyolcszázötven) forint fellebbezési illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

Indokolás:

Az elsőfokú bíróság a keresetet elutasította. Kötelezte a felpereseket, hogy egyetemlegesen fizessenek meg az alperesnek 302.301,- forint perköltséget, valamint az alperesi beavatkozónak 127.000,- forint perköltséget, és az államnak külön felhívásra 339.638,- forint eljárási illetéket.

Az elsőfokú bíróság által megállapított tényállás szerint felet 2006. március 9-én hajnali órában mentő szállította az alperes fül- orr- gégész ambulanciájára hányást követően, alkoholos állapotban fulladásos panaszokkal, ahol gégemetszést végeztek rajta, majd az alperes intenzív osztályán helyezték el. A beavatkozás során a gégét ödémásnak látták, és a műtét során a beteg aspirált. Március 10-én légcsőmetszést végeztek a betegen, majd március 11-én visszakerült az alperes gégészeti osztályára. A gégészeti osztályos kezelés során hasmenése volt, továbbá zavartan nyugtalanul viselkedett, prederíliumos tüneteket mutatott. Hasmenésére, valamint a pszichiátriai konzíliumot követően alkoholfüggőséget kezelő, továbbá alkoholmegvonási tünetek megelőzését szolgáló gyógyszereket kapott. 2006. március 13. napján hajnalán a beteg nyugtalanná vált, többször elhagyta a kórtermet, majd elveszítette az eszméletét. Az alperes gégészeti osztályának ápolója 5 óra 10 perckor légzés és keringés leállást észlelt, ezért azonnali szívmasszázst alkalmazott, értesítette az ügyeletes orvost, és műtőasszisztenst, továbbá riasztotta az alperes újraélesztési csoportját. Az ügyeletes orvos és a műtőasszisztens a kórterembe siettek, és a szívmasszázson kívül légcső-kanülön keresztül AMBU ballonos lélelegeztetést alkalmaztak. Az alperes újraélesztési csoportjából az ügyeletes aneszteziológus érkezett a beteghez, aki 5 óra 15 perckor megállapította a halál beálltát. 

Az elsőfokú bíróság által megállapítottak szerint a beteg halálához vezető folyamat az alábbiakban foglalható össze. Félnél az alkoholos állapotban történő hányás során a gyomortartalom félrenyelése gégevizenyőt okozott, ezáltal keletkezett fulladásos tünetek miatt vált szükségessé az alperes intézetben szabályszerűen kivitelezett gégemetszés, majd légcsőmetszés. 2006. március 10-én diagnosztizálták az alperesi kórházban a beteg tüdőgyulladását, amelynek oka szintén a gyomortartalom félrenyelésére, valamint az aspirációra vezethető vissza. A típusos aspiráció okozta tüdőgyulladást megfelelően kezelték, a beteg az alperesi intézetben való tartózkodása során folyamatosan kapott antibiotikumot, nyákoldót és hörgőtágítót, halála heveny vérkeringési elégtelenség miatt következett be, melynek kialakulásában az alperesi kezelés idején már meglévő sorsszerű elváltozások (koszorúér meszesedés, szívtúltengés és a szívizom zsíros elfajulása), valamint a heveny hörgő és tüdőgyulladás együttesen játszott szerepet. Az alperes a beteg kezelése során a szakmai protokoll szerint és a szakmai szabályok betartásával járt el, az alperes részéről nem történt mulasztás, hiba, hiányosság, amely közrehatott volna beteg halálában.

Fél az I. r. felperes édesapja, a per folyamán elhunyt II. r. felperes fia, és a III. r. felperes elvált férje. Az I. r. felperes keresetében 2.000.000,- forint nem vagyoni kár, valamint a per folyamán elhunyt II. r. felperes perbeli utódjaként további 2.000.000,- forint nem vagyoni kár, a III. r. felperes pedig módosított keresetében 100.000,- forint nem vagyoni kár, valamint 660.638,- forint temetési költségből álló vagyoni kára megfizetésére kérte az alperes kötelezését. A vagyoni és nem vagyoni károk után a Ptk. 301. § (1) bekezdése szerinti mértékű késedelmi kamat megfizetésére kérték az alperest kötelezni. Kereseti kérelmük jogalapjaként a Ptk. 339. § (1) bekezdésére, és 355. §-ára, valamint az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) 75., 77. § (3) bekezdésére, 98. §-ára, a 129. §-ára, 136. §-ára és 7. §-ára hivatkoztak, továbbá az Alkotmány (1949. évi XX. törvény) 8. §-ára, 54. §-ára és 67. §-ára hivatkoztak. 
Álláspontjuk szerint az alperes a szakmai szabályok megsértésével jogellenes magatartást tanúsított a beteg ellátása során az alábbiak szerint. A gégemetszés közben idegen testet nyelt a beteg, azonban nem állapítható meg, hogy az operáló orvos ezt miként próbálta kivenni. Az újjáélesztés nem felelt meg a vonatkozó szakmai kollégiumi ajánlásnak, mert a légútbiztosítás nem volt szabályos, tekintettel arra, hogy a hörghuruti váladékot a megkezdett újjáélesztés előtt nem szívták le, úgy kezdték meg a lélelegeztetést, ezáltal az AMBU ballon a túlnyomás okán bemasszírozta a véres váladékot a hörgőkbe. Kiemelték, hogy a boncjegyzőkönyv szerint a tüdő és hörgőgyulladás következtében kialakult váladék általi légcső és hörgőelzáródás során létrejött légzés és vérkeringési elégtelenség miatt állt be a halál. A beteg ellátása során nem tartották be a higiéniai szabályokat, nem volt megfelelő az ápolás, a hidegben meztelenül szállították a kórházi osztályok között, nem szívták le kellő gyakorisággal a váladékot. 

Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását és a felperesek perköltségben való marasztalását kérte. Hivatkozott arra, hogy az alperes részéről nem történt felróható jogellenes magatartás, és nincs ok, okozati összefüggés az alperes által végzett ellátás és a betegnél kialakult egészségi állapot között sem. A légútbiztosítás szabálytalanságára vonatkozó vélelmet a rendkívüli halál eseti eljárásban beszerzett orvosszakértői vélemény cáfolta, a felperesek által említett idegentest-nyelés nem szilárd testet jelentett, hanem nyálat és vért, továbbá korábban hányadékot is aspirálhatott a beteg. Az alperesi beavatkozó szintén a kereset elutasítását kérte, és felperesek perköltségben való marasztalását.

Az elsőfokú bíróság a keresetet alaptalannak találta. Döntését a Ptk. 339., 355., az Eütv. 75. § (3), valamint a Pp. rendelkezéseire alapította. 

Megállapította, hogy az alperes és a beteg között egészségügyi szolgáltatás ellátására vonatkozó jogviszony állt fenn. Abból indult ki, hogy a felpereseknek kellett bizonyítaniuk azt, hogy az alperes jogellenes magatartása, azaz a beteg szakmai szabályoknak nem megfelelő ellátása okán a felperes kárt szenvedett. A felpereseknek kellett bizonyítania az alperesi jogellenes magatartás, és a bekövetkezett kár közötti ok okozati összefüggést és a kár mértékét is. 
Elsődlegesen azt vizsgálta, hogy megállapítható-e az alperes részéről felróható jogellenes magatartás, valamint az alperesi tevékenység és a kár közötti ok-okozati összefüggés. E körben mindenek előtt a beteg halálát követően készült boncolási jegyzőkönyv megállapításai, szakértő1 közigazgatási eljárásban kirendelt orvosszakértő szakvéleményébe foglaltakat értékelte, összevetve a peres eljárás során beszerzett igazságügyi orvosszakértői véleményben rögzítettekkel. Indokolásában idézte a boncolási jegyzőkönyv részleteit, közte azt, hogy a beteg szervezetében milyen elváltozásokat észleltek, azt a következtetést, hogy a beteg halála természetes úton tüdő és hörgőgyulladás következtében kialakult váladék általi légcső és hörgő elzáródás során létrejött légzés és vérkeringési elégtelenség miatt állt be, idegenkezűségre, orvosi mulasztásra utaló bonctani elváltozásokat nem észleltek. Szakértő1 szakértői véleményéből pedig kiemelte, hogy a beteg halálának közvetlen oka heveny szívelégtelenség volt, amely alapvetően szívizom túltengés és tágulat, szívkoszorú, verőér elkeményedés és szűkület, valamint szívizom elfajulás talaján jött létre, az adott körülmények között célszerű, szakszerű és időszerű kezelésben részesült a beteg. A perbeli igazságügyi szakértői véleményből idézte, hogy a szakértő szerint a beteg halála heveny vérkeringési elégtelenség miatt következett be, melynek kialakulásában az alperesi kezelés idején már meglévő sorsszerű elváltozások, koszorúér meszesedés, szívtúltengés, és a szívizom zsíros elfajulása, valamint a heveny hörgő és tüdőgyulladás együttesen játszott szerepet. 
Elfogadta az igazságügyi szakértő azon következtetését és magyarázatát, hogy az Intézmény boncolási jegyzőkönyve, továbbá szakértő1 orvosszakértői megállapításai között milyen okból nincs lényegi ellentmondás. Eszerint a boncolást vezető orvos a heveny légúti és tüdőgyulladást jelölte meg, míg a később kirendelt szakértő a halál okának megállapításakor az összes elváltozást együttesen vette figyelembe, és részletesen leírta a halálhoz vezető folyamatot, valamint utalt arra, hogy a váratlan halál olyan eseteiben, amikor a súlyos idült szervi eltérések mellett heveny életfontosságú szervet érintő kórfolyamat jelen van, a halál okaként általában az utóbbi elváltozást jelölik meg. Utalt arra, hogy heveny hörgő és tüdőgyulladás esetén a halál beálltához nem a fulladás vezet, hanem a megnövekedett kisvérköri ellenállás révén a keringési rendszer túlterhelése. A szakértő tárgyaláson tett nyilatkozataiból kiemelte, hogy a 2006. március 12-én leírt nyugtalanság, szaporább légzés és verejtékezés nem légszomjat, nem fulladásos tünetet, hanem az alkoholmegvonás miatti predelíriumos állapotot jelentett, amelyre a beteg akkor megfelelő kezelést kapott és ez enyhítette is a tüneteket. Az alkoholfüggőség miatt adott Rivotril kapcsán idézte, hogy a szakértő szerint nem volt hiba azt a betegnek adni, hiszen a beteg éber, fennjáró volt, lehetett vele kommunikálni, az alkoholfogyasztás e gyógyszer mellett valóban tilos, annak lehetősége azonban a kórházban fel sem merült. A gégevizenyő legvalószínűbb kialakulásának oka az volt, hogy amikor a beteg otthonában ittas állapotban hányt, akkor a gyomorsav tartalmat belélegezte, és ez okozta a gégevizenyőt, emiatt kellett fulladásos tünetekkel mentővel az alperesi kórházba szállítani. Idézte, hogy a beteg tüdőgyulladása feltehetőleg a kórházba kerülést követően alakult ki, a betegnél típusos aspiráció okozta tüdőgyulladás alakult ki, amelyet március 10. napján diagnosztizáltak, és onnantól antibiotikummal, nyákoldóval és hörgőtágítóval folyamatosan kezelték. A hasmenését Reasec alkalmazásával megfelelően kezelték.
Kiemelte a perben kirendelt orvosszakértői nyilatkozatból, hogy a stoma tisztán tartása a gégemetszést követően megfelelő volt, átázott géz cseréje, kanül tisztítása, illetve váladék leszívása megtörtént, nincs ok okozati összefüggés a váladék esetleges le nem szívása és a beteg halála között, a boncolóorvos túlértékelte a váladék szerepét. Idézte a szakértői véleményből, hogy a szállítás a kórház különböző épületei között nem állt okozati összefüggésben a beteg elhalálozásával, az újraélesztés során is betartották a szakma szabályait, késedelem nélkül jártak el, az alkalmazott mellkas kompresszióval, illetve az Ambu ballonos lélegeztetéssel véres váladék nem került benyomásra a hörgőkbe, ha lett volna ilyen gyanú, az egyértelműen kiderült volna a ballonos lélegeztetés kezdetén, mivel ekkor látható, hogy nem emelkedik a mellkas. A meghallgatott tanúvallomásokat akként értékelte az elsőfokú bíróság, hogy azok alátámasztják a szakértői vélemény megállapításait. 
Idézte a gégemetszést végző tanú1 tanúvallomásából, hogy a tubus végén felfújható mandzsetta volt, amely nem engedi, hogy a váladék lecsorogjon, a tubus kiszakadt, ezért kicserélték, ez problémát nem okozott, viszonylag gyakran előforduló esemény. tanú2 tanúvallomásából idézte, hogy a tanúnak a betegtársak szóltak, hogy a beteg elesett, ő telefonált az ügyeletes orvosnak, lélegeztető ballont hoztak és megpróbálták újjáéleszteni a beteget. Mindenek előtt az ágy melletti szívóval teljesen kitisztította a kanült, majd először ő végezte a szívmasszázst, és az orvos fújta a ballont, majd cseréltek, hamarosan megjelent az ügyeletes aneszteziológus orvos, ő állapította meg a halált. tanú3 közigazgatási igazságügyi eljárás során tett tanúvallomását is értékelte az elsőfokú bíróság, a vallomásból idézte, hogy a tanú a földön megkezdte az újjáélesztést, mivel a gégemetszés utáni lélegeztetőcső még a légcsőben volt, így csak rá kellett csatlakoznia, megkönnyítette a légutak szabad biztosítását, határozott emlékei szerint váladék, nyák miatt beteg légutai nem voltak elzárva, ha ezzel bármi gond lett volna, akkor az egyértelműen kiderül, hiszen a készülék fütyült volna. Az újjáélesztés során levegő jutott a beteg tüdejébe. 
Mindezek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a tanúvallomások, az igazságügyi szakértői vélemény megállapításait alátámasztják. A felperes azon bizonyítási indítványának, amely a szakértő és a beteg boncolást vezető Orvos szembesítésére irányult, nem adott helyt, tekintettel arra, hogy a szakvéleményt aggálytalannak találta, az megfelelően feloldotta a boncolási jegyzőkönyv és szakértő1 szakvéleménye közötti ellentmondást, továbbá a boncolást vezető orvostól kilenc évvel a boncolást követően nem várható el, hogy arról részletesen be tudjon számolni. 
Mindezek alapján a bíróság a következetesnek, ellentmondásmentesnek és logikusnak értékelt igazságügyi szakértői vélemény és egyéb bizonyítékok alapján arra a következtetésre jutott, hogy az alperesnek a beteg ellátásával kapcsolatos tevékenysége és a beteg kezelése a szakmai szabályoknak megfelelően történt, így nem állapítható meg az alperesi részről felróható jogellenes károkozás, ezért alperes felelőssége nem volt megállapítható. Mindezekre tekintettel a keresetet elutasította, a perköltségről a Pp. 78. §-a alapján határozott.

Az ítélet ellen a felperesek fellebbezést terjesztettek elő. Kérték az elsőfokú bíróság ítéletének megváltoztatását és az alperes felperesek keresetüknek megfelelő marasztalását, másodlagosan az ítélet hatályon kívül helyezését, illetve a perköltség tekintetében az illeték viselésére vonatkozó rendelkezés megváltoztatását, mivel a felperesek személyes költségmentességben részesültek. 

Eljárási szabálysértésként kifogásolták, hogy a bizonyítási teherről való kioktatás ellentétes volt az ügyben eljáró két bíró részéről. Az első kioktatás szerint az alperesnek kellett volna magát kimentenie a felelősség alól, míg a második szerint a felperesnek kellett mindent bizonyítania a klasszikus kártérítési feltételek teljesülésével. Sérelmezték, hogy az utolsó tárgyaláson a szakértő meghallgatása 17 óra 30 percig tartott, és ekkor a bíróság a tárgyalást berekesztette. Álláspontjuk szerint nem szenvedett volna lényeges késedelmet az eljárás, ha rövid határidővel a bíróság újabb tárgyalást tűz, ahol a bizonyítási eljárás esetlegesen folytatódhatott volna az indítványozott együttes szakértői meghallgatással, és ezt követően perbeszédekkel, esetlegesen a kereset végleges módosításával. Sérelmezték, hogy a szakértői nyilatkozatot nem tudták kellő módon a jogi képviselővel egyeztetni. 
Kiemelték, hogy a III. r. felperes nem titkolta az eljáró orvosok előtt, hogy a beteg alkoholelvonásban van, ezért nagyobb figyelmet igényel. Álláspontjuk szerint az alperes nem úgy járt el, ahogy az adott helyzetben általában elvárható volt, egy tüdő és hörgőgyulladásos intenzív osztályról kikerült beteg mindenképpen különös figyelmet érdemelt volna, szakértői véleményből és az orvosi dokumentumokból nem derül ki, hogy a beteg ezt a kiemelt figyelmet megkapta, csak azt állapítják meg, hogy a szokásos kezelést megkapta. Alperesnek vagy alaposan meg kellett volna figyelnie a beteget, és a váladékozást megszüntetni, vagy olyan keretek között tartani, hogy ne fulladjon meg. Mivel az alperes ezt nem tette meg, így ebben az esetben mulasztás terhelte. Lehetősége lett volna áttenni az intenzív osztályra megfelelő ellátás biztosítása érdekében, ezt sem tette meg azonban az alperes, ezért ez okból is mulasztás terheli. 
Hangsúlyozták, hogy a Rivotril alkalmazása a beteg aktuális állapota, súlyos tüdőgyulladás, akut hörghurut miatt kifejezetten kontraindikált volt. Amennyiben a kezelőorvos ennek a gyógyszernek alkalmazását folytatta, és megemelte az egyszeri adagot, azzal a szívmegállás, légzés, keringés kockázatát felvállalta. Álláspontjuk szerint senki nem foglalkozott azzal, hogy a beteg dokumentumokban szerepelt, hogy a beteg fél a fulladástól, számára nem gyógyszeres nyugtatás kellett volna, hanem pszichoterápia, mely szorongást felváltva a II. r. felperessel a nap folyamán több órán keresztül beszélgetve ápolva próbálták a maguk módján oldani. Kifogásolták, hogy a pszichiáter, akivel távkonzultációt folytatott a kezelőorvos, nem látta a beteget, a gyógyszer hatását a szakértő nem tisztázta a halálhoz vezető úton, nem tisztázta az elsőfokú eljárás azt sem, hogy a tüdő és a hörgőgyulladásos beteg nyugtatóval történő szedálása mennyire felel meg a megfelelő kezelésnek és mennyiben járult hozzá a beteg halálához. Kifogásolták, hogy nem lehet megállapítani, hogy mely orvosi vagy ápolási dokumentumra alapozta a szakértő azon állítását, hogy a kötéscsere, kanül tisztítása, váladék leszívása megtörtént, mert ennek részletezése nincs az orvosi dokumentumokban, nem reális az, hogy a tanúk erre emlékezzenek ilyen távlatból. Hangsúlyozták, hogy a III. r. felperes külön határozott fellépésére történt március 12-én délelőtt a kötés cseréje, és a leszívás, minek következtében beteg megkönnyebbült, délután már aluszékony volt, és a mellkasán folyt a véres nyákos váladék), sem a kanül tisztítása, sem a kötés cseréje, sem a leszívás nem történt meg. 
Sérelmezték, hogy a bíróság az elfogulatlan betegtárs nyilatkozatát egyáltalán nem vette figyelembe, melyből kiderült, hogy a beteg halálát megelőzően nem kapott megfelelő kezelést, ellátást, a szobából kezelés céljából nem vitték ki. 
Érvelésük szerint az alperes nem tudott felmutatni olyan szakmai szabályt, amelynek megfeleltethetőek lettek volna a beteg intenzív osztályról gégészetre történő szállításának körülményei, a tüdőgyulladásos meztelen beteg szállítása téli időjárásban nem volt megfelelő. Álláspontjuk szerint a hasmenéses állapot kezelése nem volt elégséges, az éjszakás nővérnek többször kellett a folyosót feltakarítania.
Kifogásolták, hogy az ítélet a kialakult tüdőgyulladást a beteg alkoholos állapotban bekövetkezett hányásával magyarázza, holott a gégecsőmetszés szükségszerűen vérbeleheléssel járt, mely következtében kialakulhatott a tüdőgyulladás. Rámutattak, hogy a tüdőgyulladást, illetve a hörghurutot a beteg anamnézise nem tartalmazta 2006. március 9-i felvételekor, a tüdőgyulladást az intenzív osztályon március 10-én diagnosztizálták a gégemetszést követően. 
Hivatkoztak arra, hogy az eljárás során nem került elő EKG diagram, az eszméletvesztést követően sem készült EKG, mellyel meg lehetett volna állapítani, hogy defibrillálást igényelt-e az állapota, az újjáélesztést végző orvosról az alperes nem tudott olyan dokumentumot felmutatni, amely azt bizonyította volna, hogy az eszközös újjáélesztésről kapott volna továbbképzést. A segédkező éjszakás nővér pedig elismerte, hogy az osztályon rendelkezésre álló dobozt, a defibrillátort nem szokták alkalmazni, mert kezelését nem értik, sikeres újjáélesztésük még nem is volt. 

Kifogásolták, hogy a szakértők együttes meghallgatása nem történt meg, álláspontjuk szerint a tapasztalt boncoló orvos boncolás közben tapasztalt és halottvizsgálati jelentésben rögzített ténymegállapításait nem lehet túlértékelésnek tekinteni. Azzal, hogy az elsőfokú bíróság kérelmüknek nem adott helyt, a halálhoz vezető út ellentmondásait a szakértői véleményben nem lehetett feloldani. Kiemelték, hogy a boncolást végző igazságügyi szakértő látta személyesen a holttestet, a boncolás során szerzett tényleges tapasztalatokon alapuló igazságügyi szakvéleménnyel szemben álló, nem a tényeken alapuló szakvélemények nem megalapozottak, spekulatívek, így ítélkezés alapját nem képezhetik. Nem adott az ügyben kijelölt szakértő az igazságügyi boncjegyzőkönyv alapján megfelelő választ, és a halálhoz vezető út helytelen ok okozati elemzése során helytelen következtetésre jutott. A helytelen következtetésre alapozott ítélet sem felel meg a jogszabályoknak, kiemelték a boncjegyzőkönyv megállapításából, hogy a halál természetes úton tüdő és hörgőgyulladás következtében kialakult váladék általi légcső és hörgőelzáródás során létrejött légzés és vérkeringési elégtelenség miatt állt be. A légcső elzáródás fulladást jelent, a szakértők következtetései ezért a boncjegyzőkönyv ténymegállapításával ellentétesek voltak. 
Fenntartották, hogy a beteg egészségügyi ellátása nem felelt meg a keresetlevelében megjelölt jogszabályoknak, sérültek a felperes jogai, az alperes jogellenes magatartását nem tudta kimenteni, nem tudta bizonyítani, hogy szakszerű ellátást nyújtott a betegnek az intenzív osztályról a gégészetre történő szállításkor, és 2006. március 12-én és 13-án maradéktalanul ellátta a beteget.

Az alperes fellebbezési ellenkérelmében az elsőfokú ítélet helybenhagyását kérte. Hivatkozott arra, hogy az elsőfokú bíróság több szakértői vélemény helyes értelmezésével következtetett az alperesi felelősség hiányára. szakértő1 szakértő véleménye részletes választ adott a kérdésekre, a halálhoz vezető utat is tényszerűen levezette, a perben kirendelt szakértő szakvéleménye a szakértő véleményét megerősítette. Az, hogy ezzel a felperesek nem értenek egyet, az ítélet megváltoztatására nem ad alapot. Orvos meghallgatásának mellőzésével nem sérültek a felperesek jogai, a szakvélemény a boncjegyzőkönyv tényadatain alapult. Utaltak arra is, hogy nincs a III. r. felperes nem vagyoni kárának jogalapja, mivel személyiségi jogai nem sérültek.
 
Az alperesi beavatkozó fellebbezési ellenkérelmében kérte az elsőfokú ítélet helybenhagyását annak megalapozottsága folytán, az elsőfokú ítélet megfelelően ütköztette a szakvéleményeket, és helyes következtetést vont le. Ennek során feloldotta a lehetséges ellentmondásokat, magyarázatot adott arra, hogy miért nem történhetett fulladás. Egyebekben az alperesi fellebbezési ellenkérelemhez csatlakozott. 

A fellebbezés alaptalan.

Az elsőfokú bíróság nem sértette meg az elsőfokú eljárás lényeges szabályait, ezért az ítélet hatályon kívül helyezésére a Pp. 252. § alapján nem volt indok a felperesek által előadott okokból. 

A bizonyítandó tényekre vonatkozó tájékoztatás az eljárási jogok gyakorlását semmilyen módon nem befolyásolta, a felek a bizonyítandó tények körében szükséges bizonyítási indítványokat előterjesztették. 
A tárgyalás objektív okokból történő későbbi kezdése és befejezése eljárási jogokat nem sért. A tárgyalás berekesztésére történő figyelmeztetést követően a berekesztés előtt a Pp. 145. § (1), (2) bekezdésének megfelelően eljárva bíróság lehetőséget adott a feleknek nyilatkozataik megtételére, a felperesek eljárási jogait így az elsőfokú bíróság nem sértette meg. A felperesek a boncolási jegyzőkönyvet készítő orvos és a szakértő együttes meghallgatásán kívül más indítványt nem terjesztettek elő, az elsőfokú bíróságnak - miután ezt a bizonyítási indítványt alaptalannak találta - a tárgyalást a felek nyilatkozataira tekintettel nem kellett elhalasztania. A felperesek a tárgyalás elhalasztását az okból, hogy további indítványaikat, nyilatkozataikat előterjeszthessék, nem kérték, így a tárgyalás elhalasztásának mellőzését alappal nem sérelmezhették elő nem adott indítványokra, nyilatkozatokra hivatkozással. 

A másodfokú bíróság előrebocsátja, hogy a III. r. felperes nem vagyoni kártérítési igénye a Ptk. 75., 76. § szerinti személyiségi jogsérelem hiányában jogalapjában alaptalan volt. Az újrakezdés esélye nem személyiségi jog, hanem életlehetőség, személyiségi jogsérelemként nem értelmezhető a volt házastárs halálával az újrakezdés, a teljes család kialakítása esélyének elveszítése. A volt házastárs nem tekinthető olyan személynek, aki személyisége, családi kapcsolatai sérülése folytán az elhunyt halálára nemvagyoni kártérítési igényt alapíthatna. Az alperes helyesen hivatkozott arra így, hogy a III. r. felperes tekintetében a nemvagyoni kártérítés ezért jogalapjában volt alaptalan. 

A kártérítési igény jogalapjának további vizsgálata során a másodfokú bíróság megítélése szerint abból kellett kellett kiindulni, hogy a kártérítési perben a beteg és az egészségügyi szolgáltató közötti jogviszonyra egyidejűleg irányadó az Eütv. és a Ptk. szerződésszegésért való felelősségi szabályrendszere. A Ptk. az Eütv. 244. § utaló szabályára tekintettel is a kárfelelősségi elemek tekintetében irányadó, míg az Eütv. 77. § (3) bekezdése az egészségügyi szolgáltató magatartási mércéjére vonatkozó szabályt tartalmazza. A Ptk. 339. § szerinti kimentési felelősségi rendszer, és a Pp. 164. § szabályai alapján a károsultnak kell megjelölnie illetve bizonyítania az egészségügyi szolgáltatási szerződés megszegését, azaz azt a szerződésszegő magatartást, amelyből a károsult a kárát származtatja. Mulasztás állítása esetén a Pp. 164. § -ára figyelemmel az egészségügyi szolgáltatónak kell bizonyítania, hogy a hiányolt beavatkozást, cselekvést elvégezte. Bizonyítania kell továbbá a károsultnak, hogy a szerződésszegő magatartás (az állított cselekvés, vagy annak hiánya) és a kár között okozati összefüggés áll fenn. Figyelemmel kell lenni arra is azonban, hogy az ítélkezési gyakorlatban vélelem szól amellett, hogy amennyiben a beteg kártérítésre okot adó egészségi állapota az egészségügyi intézményben következik be, az az egészségügyi intézményben történt kezelési, szakmai szabályszegéssel ok-okozati összefüggésben áll. A felperesnek így elég bizonyítania a sérelmezett beavatkozást, magatartást, az egészségromlást, illetve állítani a szükséges beavatkozás, kezelés hiányát. Az egészségügyi intézmény pedig a Ptk. 339. § kimentési felelősségi rendszeréből kifolyólag akkor mentesül, ha bizonyítja, hogy az Eütv. 77. § (3) bekezdésének megfelelően, a legnagyobb gondossággal járt el, a hiányolt szükséges beavatkozásokat elvégezte. Ezek a kárfelelősségi elemek részben, különösen a szakmai protokoll szerinti legnagyobb gondosságú eljárás, és az állított mulasztások és a halál bekövetkezése közötti okozati összefüggés vonatkozásában szakértői kérdés tárgyát képezték.  

Az elsőfokú bíróság a szükséges bizonyítást lefolytatta, a tényállást helyesen állapította meg, és a bizonyítékokat okszerűen értékelte. Helyesen következtetett arra, hogy a szakértői vélemény alapján az volt megállapítható, hogy az alperes a szakmai protokoll és a szakmai szabályok megtartásával járt el, az alperes terhére a beteg egészségromlását, halálát eredményező mulasztás, hiba, hiányosság nem történt. A szakértői megállapításokat a tanúvallomások is alátámasztották, és az orvosi iratok tartalmával is összhangban álltak. 

A kirendelt igazságügyi szakértő a felperesek által felvetett észrevételeket, kérdéseket kellően és logikusan megválaszolta, az elsőfokú bíróság a bizonyítékok okszerű értékelésével fogadta el, hogy a szakértő a boncjegyzőkönyv megállapításait is aggálytalanul értékelte, e körben a Pp. 182. § bekezdése szerint szükséges felvilágosítást megadta. Nem sértett jogszabályt az elsőfokú bíróság ezért azzal, hogy mellőzte a szakértő ismételt megidézését a boncjegyzőkönyvet készítő orvos egyidejű idézése mellett.
Okszerű volt az a következtetés, hogy miután a boncolás során szilárd idegen testet nem tártak fel, ugyanakkor a műtéti leírás is rögzített vérbelehelést, az aspiráció nem szilárd idegen testre vonatkozott. Összhangban volt azzal is, hogy a műtétet végző tanú maga is magyarázatot adott arra, hogy a mandzsetta sérülése szakadás volt, nem egy darabka letörése. 
Abból pedig, hogy az orvosi iratok egyértelműen rögzítették, hogy a beteg jól expectorált (a váladékát ki tudta köhögni), a szobatársa írásos vallomása szerint nem volt a légzéssel problémája, a beteg a mosdóba kimenet után visszatérve a kórterembe, az ágya mellett esett össze, azaz mozgást követően, miközben elzáródás esetén járkálásra szakértő1 szakértő véleményével alátámasztottan nem lett volna képes, mivel fuldokolt volna, a meghallgatott tanúk vallomása szerint továbbá az Ambu ballonnal lélegeztetést nem akadályozta váladék, a készülék nem sípolt, ugyanakkor a boncolási jegyzőkönyv jelentős kardiológiai problémákat rögzített, a bizonyítékok logikus mérlegelésével volt levonatható az a következtetés, hogy a felperesi előadással szemben, nem fulladás okozta a beteg halálát hanem a kardiológiai problémák és a tüdőgyulladás, hörgőgyulladás együttesen. szakértő1 szakértő és a perben kirendelt szakértő is egyaránt határozottan rámutatott, hogy a bonclelet nem fulladásos halál képét mutatta. Megjegyzi a másodfokú bíróság, hogy a rendkívüli halálesettel kapcsolatos eljárásban a rendőrség e körben azt is rögzítette határozatában, hogy a bonclelet nem utalt a fulladásnál szokásos szemen található tűpontszerű bevérzésekre. 

A fellebbezők hivatkozásával szemben a perbeli szakértői következtetés nem feltételezéseken, hanem orvosi iratok adatain alapult, amit a tanúvallomások is megerősítettek, valamint a boncjegyzőkönyv kardiológiai és a légzési rendszerrel kapcsolatos bonclelet megállapításain nyugodott. Az a tény, hogy az alsó légútban és a hörgőkben váladék volt, okszerűen magyarázható volt az újjáélesztés során történő lesodródással. szakértő1 szakértő véleménye is ezt támasztotta alá, alaptalan volt az a felperesi hivatkozás is, hogy a boncolást végző orvos meghallgatására azért lenne szükség, mert a boncjegyzőkönyvet készítő orvos nagyobb tapasztalattal bír. 

A boncolási jegyzőkönyvet készítő orvosnak a leletből levont következtetései csak részben, a hörgők váladék általi elzáródásának élő állapotú kialakulására vonatkozó következtetésben különbözött a szakértők következtetéseitől. A fulladásos halál logikus kizárására, és a két szakértő e tekintetben egybehangzó, és meggyőző véleményére figyelemmel nem sértett jogszabályt az elsőfokú bíróság azzal, hogy elfogadta, hogy a boncjegyzőkönyv és a szakértői vélemény közötti ellentét akként oldható fel, hogy a boncoló orvos a váladék szerepét túlértékelte, az elzáródás nem élő állapotban alakult ki, valamint elfogadta, hogy a boncoló orvos miért a tüdőgyulladásnak tulajdonított nagyobb szerepet a légzés, keringés összeomlásában. A leletet a szakértők a boncoló orvos jegyzőkönyvének megfelelően vették figyelembe, a fellebbező hivatkozásával szemben nem volt jelentősége a bizonyítékok mérlegelésnél, hogy a boncoló orvos a holttestet közvetlenül látta. Az elsőfokú bíróság helyesen következtetett arra is, hogy az orvostól nem várható, hogy kilenc év elteltével a konkrét eset körülményeire emlékezzen, a boncjegyzőkönyvet készítő orvos ténykérdés körében történő tanúkénti meghallgatásától eredmény nem lett volna várható. 

A fellebbező álláspontjával szemben az elsőfokú bíróság a bizonyítékok logikus mérlegelésével fogadta el a perbeli szakértőnek azt a megállapítását, hogy a boncolási jegyzőkönyv és szakértő1 szakértő véleményének ellentmondása nem lényeges. Jelentősége annak van, hogy a szakértő és a boncolást végző orvos egyezően megállapították a kardiológiai problémákat, a tüdőgyulladást, hörghurutot. Egyikük egyik, illetve másikuk mindkét okot figyelembe véve, és az ebből fakadó természetes okú keringési és légzési rendszer összeomlására vezették vissza a halál bekövetkeztét, egyikőjük sem állapított meg azonban olyan körülményt, ami orvosi mulasztásra utalna. Nem annak volt egyebekben ügydöntő jelentősége önmagában, hogy a halál miként következett be, hanem annak, hogy a kezelés kapcsán terhelte -e mulasztás az alperest. Az orvosszakértők pedig azt állapították meg, hogy az alperes a beteg kezelése során mulasztást nem követett el, és a mulasztás hiányára jutott a boncjegyzőkönyvet készítő orvos is.

A fellebbezésekre tekintettel a másodfokú bíróság a továbbiakban az alábbiakat emeli ki.

A perben beszerzett és becsatolt szakértői vélemények egyértelműen alátámasztották, hogy a gégevizenyő, a súlyos hörghurut és a tüdőgyulladás a beteg felvételekor is rögzített hányadéka aspirációjának lehetett a következménye. Abból, hogy a felvételekor még a hörghurut szakértő1 szakértő szerint nem volt súlyos és a tüdőgyulladás sem állt fenn, nem következett, hogy téves az a szakértői következtetés, hogy ezek a beteg fenti aspirációjára vezethetőek vissza. A beteget az aspirációt követően röviddel a kórházba szállította a mentő március 9-én, és ugyanaznap végre is hajtották rajta a gégemetszést. Az orvosi iratok és a szakértői vélemény is alátámasztotta, hogy a gégemetszés során is történt aspiráció. Mivel nem szilárd idegen test légcsőbe jutására utalt az aspiráció, a vérbelehelés mulasztásnak nem minősült, nem volt jelentősége annak, hogy a műtéti aspiráció szintén hozzájárulhatott a hörghurut, tüdőgyulladás kialakulásához, súlyosbodásához. 

A gégemetszést követő gyógyszerezéssel kapcsolatosan mulasztás alperes terhére szintén nem volt megállapítható. A Rivotrillal kapcsolatos felperesi észrevételt a szakértő aggálytalanul megválaszolta, kiemelte, hogy a Rivotril alkalmazása terápiás dózisban nem okozott légzés nehezítettséget. Ebből következően a beteg halálával nem lehetett okozati összefüggésben. A beteg az orvosi iratok szerint a mosdóhelyiségből visszatérése után hunyt el, nem pedig alvás közben, nem foghatott helyt az a felperesi felvetés, hogy a nyugtató miatt nem tudta jelezni légzési nehézségeit, vagy rosszullétét, és emiatt halt meg a beteg. Az orvosszakértő megállapította az iratok alapján, hogy a beteg gyulladáscsökkentőt, nyákoldót, légzéstámogató gyógyszereket kapott, semmilyen peradat, bizonyíték nem volt arra, hogy a gyógyszerezés terén az alperes mulasztást követett volna el. 

A beteg osztályok közötti szállításának körülményei, a Reasec-kel kapcsolatos kezelés, a pszichiátriai konzílium telefonon történő lebonyolítása kapcsán az orvosszakértő egyértelműen és aggálytalanul állást foglalt, mulasztás az alperes terhére nem volt megállapítható, ugyanakkor ezen körülményeknek a halálesettel való okozati összefüggése sem volt bizonyított. 

A szakértői megállapításon túl az F/37. sz. alatti ápolási irat is cáfolta, hogy a beteg ne részesült volna megfelelő ellátásban. Az F/37 irat értelmében a beteg ápolási terve végrehajtásra került. A felperesek nem cáfolták a szakértő azon megállapítását, hogy rutinmunka a kötéscsere, illetve kanültisztítás is, ezért nem kell ezeket az elvégzett tevékenységeket alkalmanként feltüntetni, az alkalmankénti feltüntetés hiányából mulasztásra így nem lehetett következtetni.

A szakértő azt is okszerűen indokolta, hogy a beteg intenzívre áthelyezésére azért sem volt szükség, mivel jól expectorált, szaturációja is jó volt. Az F/37 alatti ápolási iratban szerepelt az éjszakás rovatnál a „FIGYELNI" bejegyzés, ami a beteg megkülönböztetett figyelmére utalt éjszaka. Az ápolást végző tanú vallomásában a beteg ápolására, itatására, és a kanül folyamatos tisztítására tett nyilatkozatot. Bár tanú4 tanú e körben nem volt részletesen kikérdezhető, nyilatkozata nem volt alkalmas az orvosi bejegyzés cáfolatára, mivel az sem volt megállapítható, hogy hajnali ötig, a beteg eleséséig folyamatosan ébren volt-e.

Az elsőfokú bíróság a betegtárs nyilatkozatát külön nem értékelte, ugyanakkor az is azt támasztotta alá, hogy a betegnek nem volt a légzéssel problémája, valamint tudott közlekedni. A felperes maga hivatkozott arra, hogy a kezdeményezésére történt váladék leszívás és kötéscsere 2006. március 12-én délelőtt, így a betegtársi nyilatkozat ellátás hiánya körében értékelését akként, hogy nem történt nyákleszívás, a III. r. felperesi nyilatkozat tette kétségessé. A betegtárs nyilatkozata, mely a 2006. március 12-i esti, éjszakai eseményekre tartalmazott kérdéseket, sem támasztott alá légzési nehézséget okozó ápolói mulasztást. Az F/37 alatti ápolói dokumentumban szerepelt a kanültisztítás, és annak szükség szerinti elvégzése, a szakértő így az orvosi iratokra támaszkodva következtethetett arra, hogy a váladékleszívás megtörtént. Az orvosi irat tartalmát a felperes bizonyítása nem döntötte meg, az ápolást végző tanú vallomása ugyanakkor alátámasztotta. Mivel a halál okát nem a légcső teljes elzáródása miatti fulladásban, légzési akadályoztatásban látta megállapíthatónak a szakértő, ennek jelentősége sem volt. 

A szakértő okszerűen indokolva fogadta el megfelelőnek a beteg nyugtalanságára alkalmazott gyógyszeres kezelést, az ápolói dokumentáció alátámasztotta, hogy ezután megnyugodott. Ennek az elhalálozással való összefüggését a szakvélemény, és az orvosi iratok cáfolták, mivel a beteg tudott kommunikálni, mozogni.

A szakértő az újraélesztés kapcsán is okszerűen zárta ki az orvosi dokumentáció és a tanúvallomások alapján az alperesi mulasztást. A másodfokú bíróság ebben a körben kiemeli, hogy az ápoló tanú, és az újraélesztést végző tanú vallomása is azt támasztotta alá, hogy a lélegeztetés nem ütközött akadályba, az Ambu ballon nem sípolt, vagyis nem merült fel, hogy az újraélesztés során a hörgők elzáródása miatt nem jutott volna levegő a beteg tüdejébe, ezt cáfoló bizonyíték nem volt, és a felperesek által hivatkozott betegtárs tanú vallomása sem tartalmazott erre utaló adatot. A szakértő rámutatott arra is, hogy a levegő tüdőbe áramlásának akadályoztatása a külső szemlélő számára is észlelhető lett volna, a mulasztás hiányára vonatkozó következtetésre így bizonyítékokkal alátámasztott tények, illetve szakértő által is alátámasztott összefüggésekből lehetett jutni, nem feltételezéseken alapultak. A bizonyítékok mérlegelésére vonatkozó Pp. 164. §, 206. § szerinti szabályok megsértése nélkül jutott ezért az elsőfokú bíróság arra a következtetésre, hogy az Ambu ballonnal nem préselt a beteg élő állapotában a hörgőkbe úgy váladékot, hogy az a hörgőket - ezáltal a levegő tüdőbe jutását - az újraélesztés sikertelenségét okozva elzárta volna. A perbeli szakértő okszerűen utalt arra is, hogy a beteg hörgőgyulladásos, illetve kardiológiai állapota nehezítette el a kompenzálást az újjáélesztés során.

A defibrillátor alkalmazásának hiányát a szakértő aggálytalanul megindokolta azzal, hogy az a perbeli esetben bekövetkező szívleállás esetén nem alkalmazható, ezt cáfoló bizonyítékot a felperesek nem terjesztettek elő, az EKG hiányának önmagában jelentősége nem volt. Az újjáélesztési teamként megjelent orvos már csak a halál bekövetkezését tudta megállapítani, így nem volt jelentősége annak sem, hogy egyedül jelent meg. 

Az alperest nem terhelte olyan a felperes által sérelmezett, vagy egyébként megállapítható mulasztás, amely a beteg halála bekövetkezését eredményezte, ezért helytállóan döntött a kereset elutasításáról. 

Az elsőfokú bíróság a költségmentességről az eljárás folyamán határozott, a keresetlevél benyújtásakor a felpereseket csak illeték-feljegyzési jog illette meg, amely az illeték viselése alól nem mentesített. Az eljárás folyamán született költségmentességet engedélyező végzésének visszaható hatálya nincs, az IM rendelet 5. § (5) bekezdése értelmében csak az ezt követően felmerülő költségekre terjed ki, az azt megelőzően felmerülő illetékköltség viselése alól ezért a felperesek nem mentesülhettek. Helyes volt így az elsőfokú bíróság illeték viselésére vonatkozó rendelkezése is. 

Mindezekre tekintettel a másodfokú bíróság a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján a fenti indokolásbeli pontosítással és kiegészítéssel az érdemben helyes elsőfokú ítéletet helybenhagyta. 

A fellebbezés nem vezetett eredményre, ezért a felperesek a Pp. 78. § (1) bekezdése, valamint a Pp. 82. § (2) bekezdése, és a Pp. 83. § (1) bekezdése alapján kötelesek voltak megfizetni érdekeltségük arányában az alperes, illetve az alperesi beavatkozó ügyvédi munkadíjából álló másodfokú perköltséget. A másodfokú bíróság az alperes másodfokú ügyvédi munkadíját a 32/2003 (VI.26.) IM rendelet 3. § (2), (5) bekezdése alapján áfával 151.150 forintban állapította meg, az alperesi beavatkozó ügyvédi munkadíját ugyanezen rendelet alapján a 3. § (6) bekezdését is figyelembe véve a kifejtett tevékenységre tekintettel mérlegeléssel mérsékelve 63.500 forintban állapította meg szintén áfával.
A le nem rótt illetékről a felperesek költségmentessége folytán a másodfokú bíróság a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 14. § alapján határozott.

Budapest, 2016. március 9.
. Kovács Helga s. k.
a tanács elnöke

dr. Istenes Attila s. k. előadó bíró. Matosek Edina s. k. bíró