Székesfehérvári Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
6.K.27.100/2017/7.

A Székesfehérvári Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a Dr. Biró Ügyvédi Iroda (felperesi jogi képviselő címe) által képviselt felperes neve (felperes címe) felperesnek Dr. Petró Szilvia jogtanácsos által képviselt Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság (1026 Budapest, Riadó utca 5.) alperes elleni, közbeszerzési ügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránti perében a 2017. április 11. napján 15.45 órakor megtartott nyilvános tárgyaláson meghozta és nyilvánosan kihirdette az alábbi

í t é l e t e t :

a bíróság a keresetet elutasítja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 23 000 (huszonháromezer) forint perköltséget.

	Az eljárási illeték az állam terhén marad.

Az ítélet ellen nincs helye fellebbezésnek.

I n d o k o l á s :

	A bíróság a peres felek írásbeli és személyes előadása, a közigazgatási eljárás iratai, valamint a per egyéb adatai alapján a következő tényállást állapította meg.

	A felperes, mint ajánlatkérő 2016. október 11. napján a közbeszerzésekről szóló 2015. évi CXLIII. törvény (a továbbiakban: Kbt.) 115. §-ának (1) bekezdése szerinti hirdetmény nélküli tárgyalásos közbeszerzési eljárást indított „>....Megyei Foglalkoztatási Paktum 2014-2020< című projekt keretében különféle szolgáltatás beszerzése 2 részajánlat” tárgyban; az ajánlattételi felhívást 4 gazdasági szereplő részére közvetlenül megküldte. Az ajánlattételi felhívásban rögzítette, hogy az eljárás fajtája a Kbt. 115. § (1) bekezdése szerinti hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás. 

	Az ajánlattételi felhívás 20. pontjában a tárgyalás lefolytatásának menetére vonatkozó szabályok nyertek rögzítést, az alábbiak szerint: 
	- az ajánlattévő az értékelésre kerülő tartalmi elemek vonatkozásában fog tárgyalni, egy tárgyalási fordulót tartva;
	- ajánlattevőnként külön-külön tárgyal, az ajánlatok benyújtási időpontjának fordított sorrendjében;
	- az ajánlattevők egy alkalommal módosíthatják ajánlatukat, melyet a tárgyaláson az ajánlatkérő jegyzőkönyvben rögzít;
	- az ajánlat módosítása nem kötelező, azonban amennyiben módosítani kívánja az ajánlattevő, csak a korábbi megajánlásához képest kedvezőbb ajánlat tehető;
	- az ajánlati kötöttség a végső ajánlatra áll be, amennyiben az módosításra került; ha nem történik módosítás, avagy az ajánlattevő a tárgyaláson nem jelenik meg, úgy a benyújtott ajánlatra;
	- az ajánlatkérő a tárgyalást az utolsó ajánlattevővel folytatott tárgyalás befejezését követően zárja le;
	- a tárgyalások lezárásaként az ajánlattevők a végleges ajánlatukat – amennyiben a tárgyaláson arról nyilatkoztak, hogy a benyújtott ajánlatukat módosítani kívánják – írásban és zártan nyújtják be, az azt alátámasztó részletezéssel együtt, legkésőbb a tárgyalást követő nap 14.00 óráig;
	- amennyiben az eljárásban csak egy ajánlattevő tesz ajánlatot, a végleges ajánlatát a tárgyaláson jegyzőkönyvbe is rögzítheti, illetve közölheti.

	A felperes az első tárgyalás időpontjaként 2016. október 27. napjának 11.00 óráját jelölte meg. 

	Az ajánlattételi felhívás 22. pontja azt tartalmazta, hogy a felperes ajánlatkérőként a Kbt. 87. § (6) bekezdése alapján fenntartja a jogot, hogy az ajánlatok beérkezését követően dönthet akként, hogy nem tart tárgyalást, és a benyújtott ajánlatok bírálatával és értékelésével fejezi be az eljárást. 

	Ezt követően a felperes a 2016. október 21. napján kelt levelében arról tájékoztatta az ajánlattételre felhívott gazdasági szereplőket, hogy az eljárásban nem tart tárgyalást, az eljárás eredményét a benyújtott ajánlatok alapján állapítja meg. 

	Az ajánlatok elbírálásáról szóló összegzés megküldése 2016. november 2. napján történt meg; az összegezés szerint az eljárás mindkét részében a ... lett az eljárás nyertese. 

	A Magyar Államkincsár ... Megyei Igazgatósága (a továbbiakban: Közreműködő Szervezet) a 2016. december 28-án kelt 2016/11/SZ/02548. számú közbeszerzési utólagos ellenőrzési jelentés tárgyú levelében észrevételezte azon jogsértést, hogy az ajánlatkérő a Kbt. 87. § (6) bekezdésére tekintettel nem tartott tárgyalást a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban. A Közreműködő Szervezet felhívta a felperest a jogsértés tisztázására; a felperes a 2016. december 1-jei keltezésű levelében kifejtette, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás a tárgyalásos eljárás egyik fajtája, és álláspontja szerint amely cselekmény a tárgyalásos eljárásban megengedett, az ugyanúgy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban is engedélyezett.

	A Közreműködő Szervezet gyanú bejelentő adatlapja 2017. január 6. napján érkezett meg a Nemzetgazdasági Minisztériumhoz (a továbbiakban: Hivatalbóli Kezdeményező). 

	A Hivatalbóli Kezdeményező a 2017. január 17. napján kelt hivatalbóli kezdeményezésében kifejtette, hogy a felperes mint ajánlatkérő eljárása során megsértette a Kbt. 115. §-ának (1) bekezdésében és 112. § (1) bekezdés b) pontjában foglaltakat; ezen álláspontját a hivatalbóli kezdeményezés VI. pontjában indokolta meg. 

	A hivatalbóli kezdeményezés 2017. január 24. napján érkezett meg az alpereshez. 

	Az alperes a 2017. február 17. napján kelt D.35/5/2017. iktatószámú határozatában megállapította, hogy a felperes, mint ajánlatkérő megsértette a Kbt. 115. § (1) bekezdését. 

	A határozat indokolása a Kbt. 2. § (7) bekezdésére, 21. § (1) bekezdésére, 49. § (1)-(3) bekezdéseire, 50. § (2) bekezdésére, 98. § (1) bekezdésére, 100. § (1) és (4) bekezdéseire, 101. § (1)-(2) bekezdéseire, 88. § (2)-(4) bekezdéseire, 110. §-ára, 112. § (1) bekezdés b) pontjára, valamint – értelemszerűen – a fentebb már többször hivatkozott 115. §-ra épült. 
	Az alperes rámutatott, hogy a 49. § (1) bekezdésében meghatározott, mindösszesen  6 közbeszerzési eljárásfajta közötti átjárást a Kbt. szabályozása tiltja. Nem fogadta el a felperes arra vonatkozó előadását, hogy a tárgyalásos eljárás, valamint a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás csupán annyiban térnek el egymástól, hogy az egyik hirdetménnyel indul, a másik pedig nem, egyebekben viszont a tárgyalásos eljárás szabályai irányadóak a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásra is. Ezzel kapcsolatban rámutatott, hogy a Kbt. egyértelmű rendelkezést tartalmaz arra nézve, hogy a tárgyalásos eljárásra vonatkozó szabályok közül kizárólag a 88. § (2)-(4), illetve (9) bekezdései alkalmazhatóak a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban megtartott tárgyalás során. Hangsúlyozta, hogy a 98. § (1) bekezdése szerinti törvényi definíció értelmében is a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás immanens eleme a tárgyalás lefolytatása. 

	Kifejtette továbbá, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás speciális eljárásfajta, amely csak kivételesen, és a törvényben taxatív módon meghatározott feltételek fennállása esetén alkalmazható: annak lefolytatására kizárólag a 98. §-ban, a 114. § (9) és 115. § (1) bekezdésében meghatározott esetekben van jogszerűen lehetőség. 

	A határozatban rögzítésre került még, hogy a Kbt. kógens jelleggel szabályozza az ajánlati kötöttség jogintézményét a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásokban. A Kbt. irányadó rendelkezései alapján megállapítható, hogy az ajánlatkérő nem tekinthet el a tárgyalás lefolytatásától ezen eljárásfajta választása esetén, mivel a törvény egyértelműen akként rendelkezik, hogy az ajánlattevő az ajánlatához a tárgyalások befejezésének időpontjától kezdődően van kötve; a Kbt. e körben nem jelöl meg más lehetséges időpontot. A törvény kógens jellegére tekintettel megállapítható tehát, hogy az ajánlatkérő köteles tárgyalni a közbeszerzés tárgyáról és feltételeiről, a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban ettől nem tekinthet el, a jogalkotó ugyanis a tárgyalások lezárásának időpontját határozta meg az ajánlati kötöttség kezdő időpontjaként. 

	A Kbt. 101. §-ával, illetve 88. § (2)-(4) és (9) bekezdéseivel összefüggésben az alperes hangsúlyozta, hogy ezek a rendelkezések eltérnek a tárgyalásos eljárásban alkalmazandó szabályoktól, továbbá a jogalkotó sem kifejezetten, sem utaló szabállyal nem rendelkezett arról, hogy az ajánlatkérő eltekinthet a tárgyalás lefolytatásától a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban. 

	Végül pedig a határozat tartalmazta, hogy az alperes az uniós jog elsőbbségének elvére tekintettel megvizsgálta a közbeszerzésekről és a 2004/18/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló 2014/24/EU irányelv vonatkozó rendelkezéseit, és ennek eredményeként megállapította, hogy az uniós jogalkotó a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban nem, kizárólag a tárgyalásos eljárásokban teszi lehetővé, hogy az ajánlatkérő szervek az előzetes ajánlatok alapján tárgyalás nélkül ítéljék oda a szerződést [29. cikk. (4) bekezdés].

	A felperes keresetében kérte, hogy a bíróság az alperes határozatát a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 339. § (2) bekezdés q) pontja alapján, tekintettel a Kbt. 172. § (3) bekezdésére, változtassa meg és állapítsa meg, hogy az ajánlatkérő nem sértette meg a Kbt. 115. § (1) bekezdését, illetve állapítsa meg a jogsértés hiányát. 

	Megítélése szerint az alperes határozatában a Kbt. rendelkezéseit, az alapelveket – különösen a 2. § (7) bekezdését – és a tételes jogszabályi rendelkezéseket egyaránt téves és jogsértő módon értelmezte, és az ezekből való téves következtetésre figyelemmel jutott jogsértő megállapításra. Mindezek mellett az alperes határozatát a józan ésszel is ellentétesnek tartotta. 

	Különösképpen sérelmezte, hogy az alperes a kérése ellenére nem tartott az ügyben tárgyalást. Emellett nehezményezte azt is, hogy az általa előterjesztett észrevételből az alperes semmit nem vett figyelembe: a keresettel támadott határozat ugyanis nem tartalmazza az észrevételében foglaltakat, azokra vonatkozóan az alperes indokolást nem adott, az észrevételben foglalt indítványról sem tett említést, annak elutasítását nem indokolta. 

	Nézete szerint az alperes a tényállást teljes körűen nem tárta fel, a tényállás keretében az általa hivatkozott jogszabályi rendelkezéseket figyelembe sem vette, azok alkalmazhatóságának, illetve nem alkalmazhatóságának indokát nem adta. 

	Rámutatott, hogy az alperes olyan eljárási cselekmény jogsértő alkalmazását rótta a terhére, amely jogszabályi előírás kifejezetten a jogszerű ajánlattétel elősegítését, a verseny tisztaságát hivatott biztosítani egy olyan eljárásban, amelyben az alapelvek nem, vagy csak korlátozottan érvényesülnek. 

	Hangsúlyozta, hogy a közbeszerzési eljárásban olyan eljárási cselekményt alkalmazott, amellyel kifejezetten érvényre juttatta a verseny tisztaságát, illetve az alapelvek érvényesülését, ezért álláspontja szerint az eljárása nem lehet jogsértő.

	Kifejtette, hogy a Kbt. 2. § (7) bekezdése, 115. § (1)-(2) bekezdése, valamint 112. § (1) bekezdés b) pontja több követelményt, feltételt is támaszt az ajánlatkérő közbeszerzési eljárásával kapcsolatban, ám ezen törvényhelyek közül egyik sem tartalmazza azt a kötelező előírást, amelynek alkalmazását az alperes a határozatában felrótta.

	A tényállás körében kiemelte, hogy az ajánlattételi felhívás és a dokumentáció rendelkezéseit az ajánlattevők is jogszerűnek fogadták el, magukra nézve kötelezőnek ismerték el, azok ellen jogorvoslattal nem éltek. 

	Előadta, hogy azért nem tartotta indokoltnak tárgyalás tartását, mert a legjobb ár-értékarányú ajánlatot benyújtó ajánlattevő ajánlati ára gazdaságilag ésszerű, és a piaci viszonyokra tekintettel megalapozott volt, és megfelelt az ajánlatkérő rendelkezésére álló összegnek, a támogatási szerződésben foglalt keretösszegben a fedezet hiánytalanul biztosított volt, mindezek mellett a többi ajánlattevő vállalási ára is figyelembe lett véve. Az ajánlatkérő az ajánlati kötöttség alá tartozó felhívás és dokumentáció rendelkezéseivel összhangban eljárva a tárgyalás elmaradásáról szóló értesítést a Kbt. 87. § (6) bekezdésében foglaltak szerint megküldte az ajánlattevőknek. 

	Álláspontja az volt, hogy a Hivatalbóli Kezdeményező által megjelölt jogsértőnek állított rendelkezések egyike sem vonatkozik a vélt jogsértésre; az ajánlatkérő által alkalmazott eljárási cselekményt a Hivatalbóli Kezdeményező által megjelölt rendelkezések nem tartalmazzák. Hangsúlyozta, hogy emiatt indítványozta, hogy az alperes hívja fel a Hivatalbóli Kezdeményezőt annak megjelölésére, hogy mely konkrét jogszabályi előírás megsértésére hivatkozik, mivel ennek hiányában ő, a felperes érdemi észrevételt tenni nem tud. Az alperes azonban ezt a felperesi indítványt teljességgel figyelmen kívül hagyta. 
	A Kbt. 88. § (2)-(4) és (9) bekezdéseire vonatkozó alperesi jogszabály értelmezést is teljesen tévesnek tartotta. E körben rámutatott, hogy a Kbt. nem azt rögzíti, hogy kizárólag a 88. § (2)-(4), illetve (9) bekezdése alkalmazható, hanem azt, hogy ezen bekezdések alkalmazása kötelező, vagyis nem kizárólagos alkalmazhatóságról, hanem alkalmazási kötelezettségről van szó. Arról azonban, hogy még mely Kbt-beli rendelkezések alkalmazhatóak az ajánlatkérő választása alapján, a jogszabály hallgat; egyetlen visszautaló szabály sem található a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás szabályai között, amelyre az ajánlatkérő választása alapján kerülhet/kerülhetne sor.
	Tévesnek találta az alperes Kbt. 98. § (1) bekezdésével kapcsolatos értelmezését is;  arra hivatkozott, hogy a tárgyalásos eljárást illetően a Kbt. ugyanígy rendelkezik a 85. § (1) bekezdés utolsó mondatában; erre tekintettel tehát a tárgyalásos eljárásfajtának is immanens eleme a tárgyalás lefolytatása, ebben a vonatkozásban a két eljárás nem tér el egymástól.

	Rámutatott arra is, hogy a Kbt. 87. § (2) és (4) bekezdései a tárgyalásos eljárásra nézve pontosan ugyanolyan szabályozást rögzítenek, mint ami a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásra is vonatkozik; álláspontja így az volt, hogy e tárgyban sincs különbség a kétféle eljárás szabályai között.

	A Kbt. 88. § (2)-(4) és (9) bekezdéseivel összefüggésben kifejtette továbbá, hogy ezek alkalmazása kötelező, azonban egyetlen rendelkezés sem tartalmazza azt, hogy a közbeszerzés tárgyáról és feltételeiről az ajánlatkérő köteles lenne tárgyalni. Kiemelte, hogy a Kbt-ben egyetlen olyan rendelkezés sincs, amely szerint a tárgyalásra az ajánlatkérő köteles lenne.

	Utalt a Kbt. 101. § (2) bekezdésének és 88. § (6) bekezdésének azonosságára is; ebből a szempontból sem fogadta el az előbbi törvényhelyre vonatkozó alperesi jogértelmezést.

	Álláspontja az volt, hogy a Kbt. 115. § (1) bekezdését ajánlatkérőként nem sértette meg; hangsúlyozta, hogy a közbeszerzési eljárás lefolytatása során éppen a 115. § (2) bekezdésében foglalt – a verseny biztosításáról szóló – követelménynek felelt meg, azzal a tárgyalásra vonatkozó szabállyal, melyet minden ajánlattételre felhívott ajánlattevővel előzetesen közölt a közbeszerzési dokumentumokban. 

	További érvként előadta, hogy a 115. § (1) bekezdése a Hivatalbóli Kezdeményező által vélt jogsértésre vonatkozóan tiltó előírást egyáltalán nem tartalmaz. 

	Nézete szerint nem sértette meg a Kbt. 112. § (1) bekezdés b) pontját sem, mivel az eljárását a Második Rész szabályai szerint a 113-116. §-okban foglalt eltérésekkel folytatta le. E körben szintén megjegyezte, hogy a Hivatalbóli Kezdeményező által vélelmezett jogsértést illetően a 112. § (1) bekezdés b) pontja sem tartalmaz semmiféle előírást.

	Utalt rá, hogy a Kbt. 87. § (6) bekezdésében foglalt eljárási jogintézmény a Második Részben található, és ezen jogintézmény alkalmazása tekintetében tiltó rendelkezést a 113-116. §-ok bekezdései nem tartalmaznak. 

	Előadta, hogy mivel a Hivatalbóli Kezdeményező nem jelölt meg a Kbt. rendelkezései köréből olyan tételes jogszabályi előírást, vagy alapelvet, amelyet ő, a felperes megsértett volna, ezért érdemi észrevételét továbbra sem tudja konkrét jogszabályi rendelkezésre vonatkozóan kifejteni.

	Egyetértett azzal, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás Kbt. 98-103. §-aiban található szabályai között valóban nem szerepel kifejezetten az, hogy a 87. § (6) bekezdése alkalmazható-e, vagy sem. Rámutatott ugyanakkor, hogy hasonlóképpen egyetlen más Kbt-ben rögzített – az ajánlatkérő választása esetén alkalmazható – eljárási cselekmény alkalmazhatóságának lehetőségére sincs visszautalás. A hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás szabályi között kizárólag azon tételes rendelkezésekre utal vissza a törvény, amelyek az eljárásban kötelezően, avagy eltérően alkalmazandóak. Többek között nincs utalás a 88. § (5), vagy (8) bekezdésének alkalmazhatóságára sem, melyek szerint az ajánlatkérő a tárgyalásokat több fordulóban is megtarthatja. Azon hivatalbóli kezdeményezői, illetve alperesi álláspont elfogadása esetén, mely szerint csak az a rendelkezés alkalmazható, amelyre nézve konkrét visszautaló szabály van, a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban az ajánlatkérő kizárólag egy fordulóban tárgyalhatna. Ettől eltérően azonban a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban is lehetséges több fordulóban tárgyalni, ahogyan ez számos esetben ténylegesen így is történik. Nincsen utalás a 89. §-ra sem a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás szabályai között, holott nyilvánvaló, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban sem kell az érvénytelen ajánlatot benyújtó ajánlattevőkkel tárgyalni, illetve a benyújtott ajánlatok bírálatát az ajánlatkérő hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban is a tárgyalásos eljárás ajánlattételi szakaszában alkalmazandók szerint – két szakaszban – bírálja el.
	A fentiekre tekintettel összességében úgy vélte, hogy annak a logikának az elfogadása esetén, mely szerint a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásra vonatkozóan kizárólag a kifejezett módon leírt rendelkezések alkalmazhatóak, a jogalkotó által csak rendkívül szűk körben megjelölt jogszabályi rendelkezések, eljárási szabályok miatt az eljárást nem lehetne lefolytatni, az ajánlatokat nem lehetne elbírálni. 

	Álláspontja ezért az volt, hogy a Kbt. rendelkezéseit kizárólag akként lehet értelmezni, hogy éppen a 87. § (6) bekezdése szerinti jogintézmény kizárását kellett volna jogalkotónak rögzítenie, amennyiben az lett volna a szándéka, hogy ezen törvényhely ne kerüljön, ne kerülhessen alkalmazásra, amint egyébként a Kbt. a tárgyalás tárgyalását is kifejezetten kizárta a nyílt és a meghívásos eljárásra nézve. Ilyen tiltó előírás hiányában viszont a 87. § (6) bekezdése alkalmazható a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásra is, figyelemmel a 2. § (7) bekezdésére. 

	A kifejtettekkel összefüggésben rámutatott, hogy a Kbt. szabályozási rendszerében az eljárásoknak két nagy csoportja van: egyrészt azok az eljárások, amelyekben nincs lehetőség tárgyalni, rájuk vonatkozóan a Kbt. kifejezetten tartalmazza is a tiltó rendelkezéseket [81. § (11) bekezdés, 84. § (2) bekezdés]; másrészt azok az eljárások, amelyekben lehet tárgyalni; a tárgyalás kötelező jellegére vonatkozóan azonban a Kbt. semmilyen szabályozást nem ír elő, vagyis a Kbt. alapján az ajánlatkérőnek nincs tárgyalási kötelessége. 

	A Kbt-nek tehát egyetlen olyan rendelkezése sincs, amely a tárgyalás lefolytatását, megtartását bármilyen módon kötelezővé tenné, annak elmaradásához – a benyújtott ajánlatok megváltoztathatatlanságához – valamely érvénytelenségi, avagy eredménytelenségi jogkövetkezményt fűzne; sőt, a legtöbb esetben magát a tárgyalást is kifejezetten tiltja a törvény, illetve alkalmazását szűk körben teszi csak lehetővé, és szigorú feltételekhez köti.

	Rámutatott továbbá a tárgyalás gyakorlatban megnyilvánuló hátrányos következményére, nevezetesen arra, hogy mivel egyrészt az ajánlattevők a jövőbeni tárgyalás lehetősége miatt legtöbb esetben nem adnak megalapozott első ajánlatot, másrészt mert a későbbiekben már a megismert ajánlattevői körrel tárgyal az ajánlatkérő, ezért az ajánlattevők a tárgyalások során befolyásolhatják egymás ajánlati elemeit, adott esetben akár össze is beszélhetnek. 

	Hangsúlyozta, hogy a Kbt. 87. § (6) bekezdése a 2014/24/EU irányelv rendelkezésén alapul. Ez a törvényi szabályozás egyértelműen és kifejezetten a verseny alapelvének érvényre juttatása érdekében került bevezetésre, figyelemmel arra, hogy alapvetően megváltoztathatja a tárgyalásos eljárásban az ajánlattevők részéről alkalmazható stratégiákat, ugyanis ebben az esetben az ajánlattevők kénytelenek már az első ajánlat keretében is véglegesként figyelembe vehető, a gazdasági ésszerűséggel összeegyeztethető, versenyképes ajánlatot tenni, mivel nem tudhatják, hogy az ajánlatkérő tárgyalás tartása nélkül és további ajánlatok bekérése nélkül lezárja-e az eljárást, vagy tovább tárgyal velük, az ajánlattevőkkel. Az ilyen szabályozással tehát megoldható az – az ajánlatkérők által egyébként nehezen kezelhető – helyzet, hogy egyetlen első – érvényes – ajánlat esetén az ajánlattevőknek verseny hiányában már nem áll érdekükben az ajánlatkérő számára kedvezőbb ajánlatot tenni, akkor sem, amennyiben az első ajánlat az ajánlatkérő számára még nem elég kedvező. 

	A tárgyalásos eljárás lefolytatásának lehetősége tehát számos veszélyt rejt magában a verseny biztosítására és tisztaságára vonatkozó alapelvek érvényesülésére nézve. 

	A tárgyalásos eljárásban alkalmazható Kbt. 87. § (6) bekezdése szerinti lehetőség ily módon egyértelműen és kifejezetten a verseny biztosítását és tisztaságát szolgálja, olyan hiányt pótló jellegű jogintézményként, amely az ajánlatkérő kedvezőtlen pozícióján kíván javítani, elősegítve ezzel a tárgyalásos eljárásban a verseny érvényesülését. A hirdetmény közzétételével induló eljáráshoz képest a hirdetmény nélkül induló tárgyalásos eljárásban pedig a verseny még korlátozottabb, így utóbbi eljárásfajta esetében még inkább indokolt olyan jogintézmények alkalmazása, amelyek a versenyt kevésbé korlátozzák, illetve éppen a verseny élénkítését, biztosítását erősítik. A szóban forgó jogintézménynek tehát a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban még nagyobb jelentősége van, mégpedig éppen a verseny  korlátozottabb volta miatt.
	Az uniós jogszabály kifejezetten rögzíti is, hogy azért történt meg e jogintézmény szabályozása, mert az ilyen előírás biztosíthatja a verseny érvényesülését a tárgyalásos eljárásban. A Kbt. 115. § (2) bekezdése pedig kifejezetten tartalmazza is a verseny biztosításának kötelezettségét. 

	Álláspontja ezért az volt, hogy egy olyan rendelkezés, jogintézmény alkalmazása, amely kifejezetten a verseny érvényesülésének biztosítása miatt nyert elhelyezést a Kbt-ben – arra az esetre, ha az ajánlatkérő tárgyalhat az ajánlattevőkkel –, nem sértheti a Kbt-t, nem lehet jogsértő pusztán azért, mert alkalmazhatóságáról kifejezett visszautaló rendelkezés nincsen meghatározott eljárás tekintetében. 

	A fentieket a Kbt. konkrét rendelkezéseire vetítve kifejtette, hogy megítélése szerint a 115. § (1) bekezdése nem tiltja a 87. § (6) bekezdésének alkalmazását, továbbá alapelv érvényre juttatását elősegítő szabályként az teljes mértékben összhangban áll a 2. § (7) bekezdésének előírásával is. A tárgyalásos eljárás jogintézményei tehát a hirdetmény nélkül induló tárgyalásos eljárásban is alkalmazhatóak, hiszen mindkét eljárás tárgyalásos. A tárgyalás célja és szabályai pedig – az alperes által kifejtettekkel ellentétben – egyébként azonosak. A törvény kifejezetten is rögzíti, hogy az ajánlatkérő hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban is köteles biztosítani a versenyt. Ebből kifolyólag olyan Kbt-beli rendelkezés alkalmazásával, melynek kifejezett célja a verseny biztosítása, az ajánlatkérő teljes mértékben eleget tett a 115. § (5) bekezdése alapján alkalmazandó (2) bekezdésben foglaltaknak. 

	Véleménye szerint a kifejtettekre tekintettel nem követett el jogsértést azáltal, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban előírta azon – a tárgyalásos eljárás szabályai között egyébként is megtalálható – rendelkezést, amely kifejezetten biztosítja a versenyt, annak tisztaságát, és rákényszeríti az ajánlattevőket a megalapozott ajánlat benyújtására. 

	A 115. § (1) bekezdésével kapcsolatban külön kiemelte még, hogy annak értelmében ő, a felperes arról dönthetett, hogy nyílt eljárást, avagy hirdetmény közzététele nélküli tárgyalásos eljárást folytat le; mivel pedig hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárást folytatott, így a 115. § (1) bekezdése nem sérült. Ez a bekezdés ugyanis nem rögzíti azt, hogy amennyiben hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárást folytat az ajánlatkérő, úgy kötelező a tárgyalás megtartása. 

	Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte, fenntartva a keresettel támadott határozatában foglaltakat. 
	Álláspontja szerint az ügy tényállását feltárta, és az ennek eredményeként megállapított tényekből helyes következtetéseket levonva megalapozott döntést hozott. 

	Nem osztotta azt a felperesi álláspontot, mely szerint azért járt volna el jogsértő módon, mert a közigazgatási eljárás során tárgyalást nem tartott; alaptalannak találta az arra vonatkozó felperesi kifogást is, hogy a felperes a közigazgatási eljárás során észrevételeit nem tehette meg, illetve azokat a határozat nem tartalmazza. 
	E körben utalt a Kbt. 161. § (1) bekezdésében foglaltakra, rámutatva, hogy jelen esetben nem tartotta szükségesnek tárgyalás tartását, tekintettel arra, hogy az ügyben egyszerű megítélésű jogkérdésben kellett dönteni. 
	Utalt továbbá a Kbt. 160. § (3) bekezdésére, amellyel kapcsolatban kifejtette, hogy a jelen ügyben nem szabott határidőt az észrevételek, nyilatkozatok megtételére, a felperesnek az eljárás teljes tartama alatt lehetősége volt arra, hogy álláspontját ismertesse, észrevételeit megtegye, eljárási jogait gyakorolja. 

	Hangsúlyozta, hogy figyelembe vette a felperes 2017. február 6-ai észrevételében foglaltakat, a határozat tartalmazza is a felperes által megtett észrevételek lényegét; ezen túlmenően pedig a határozat 5-12. oldalain logikusan levezetésre került, hogy a felperesi észrevétel szerinti megállapítások mely jogszabályhelyekre tekintettel nem helytállóak.

	Nem fogadta el azt a felperesi okfejtést sem, mely szerint a határozat abból az okból lenne jogsértő, hogy ő, az alperes a felperesi indítvány ellenére nem hívta fel a Hivatalbóli Kezdeményezőt a jogorvoslati eljárás során a megsértett jogszabályi rendelkezés megjelölésére. Utalva a Kbt. 152. § (4) és (6) bekezdéseire, rámutatott, hogy a Hivatalbóli Kezdeményező által beadott irat hiánytalanul tartalmazta a Kbt. szerinti kötelező tartalmi elemeket, köztük a megsértett jogszabályi rendelkezés megjelölését is. 

	Az ügy érdemét tekintve pedig a következőket látta szükségesnek megjegyezni. 

	A Kbt. 2. § (7) bekezdésére hivatkozással hangsúlyozta, hogy a Kbt. a kógencia alapján áll, a 49. § (3) bekezdése pedig nem teszi lehetővé az egyik eljárási fajtáról a másikra való áttérést. Idézte továbbá ugyanezen § (1) bekezdésének, d) és f) pontjait. 

	Nem osztotta azt a felperesi álláspontot sem, mely szerint a Kbt. ajánlati kötöttség intézményét azonosan szabályozza a tárgyalásos, valamint a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban. Ezzel összefüggésben a Kbt. 100. § (4) bekezdésére, valamint 87. § (4) és (6) bekezdéseire hivatkozott; rámutatott, hogy ezen jogszabályi rendelkezések alapján, valamint a Kbt. kógenciájára tekintettel az ajánlatkérő a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban nem tekinthet el a tárgyalás lefolytatásától, a 87. § (6) bekezdése kizárólag a tárgyalásos eljárásban alkalmazható, a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban viszont nem. 

	Hangsúlyozta továbbá, hogy – a felperesi vélekedéssel szemben – a Kbt. egyértelműen rendezi a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás során lefolytatandó tárgyalás szabályait; e körben utalt a 100. § (1) bekezdésére és a 101. § (1) bekezdésére. Hangsúlyozta, hogy az ajánlatkérő a Kbt. 115. § szerinti eljárás esetén kétféleképpen járhat el: vagy a nyílt eljárás, vagy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás szabályait alkalmazza. Amennyiben az ajánlatkérő nem kíván tárgyalni, úgy a nyílt eljárás szabályait kell alkalmaznia, amennyiben viszont tárgyalni kíván az ajánlattételre felkért gazdasági szereplőkkel, úgy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás szabályaihoz kell folyamodnia.

	A Kbt. 115. § (1) bekezdésével kapcsolatban rámutatott továbbá, hogy annak értelmében az ajánlatkérő nem köteles alkalmassági követelményt előírni, amennyiben azonban ilyet nem ír elő, úgy a tárgyalás nem mellőzhető.

	A jelen jogvita lényegének a Kbt. 100. § (4) bekezdése szerinti törvényi rendelkezést, vagyis az ajánlati kötöttség beálltának a tárgyalások befejezéséhez kötését tartotta. Hangsúlyozta, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásban az ajánlati kötöttségre nézve ettől eltérő másik időpontot a Kbt. nem határoz meg, ajánlati kötöttség hiányában pedig közbeszerzési eljárás nem folytatható le.

A kereset az alábbiak szerint nem alapos.	

	A Pp. 339. § (1) bekezdése és 339/A. §-a értelmében a bíróság a közigazgatási perben azt köteles vizsgálni, hogy a hatóság az eljárás lefolytatásakor és a határozata meghozatalakor a hatályban lévő eljárásjogi és anyagi jogi jogszabályokat maradéktalanul betartotta-e, vagyis az irányadó tényállást teljes körűen feltárta-e, a bizonyítékokat önmagukban és együttesen logikai ellentmondás nélkül értékelte-e és mindebből helyes jogi következtetést vont-e le. 

	A kereseti kérelemben kifejtettek mentén haladva a bíróságnak elsődlegesen azt kellett tisztáznia, hogy a felperes által kifogásolt eljárási jellegű szabálysértések megvalósultak-e.

	Alaptalan a felperes azon hivatkozása, mely szerint az alperes azáltal követett el jogsértést, hogy a közigazgatási eljárás során tárgyalást nem tartott. A Kbt. irányadó 161. § (1) bekezdése ugyanis nem teszi kötelezővé a tárgyalás tartását, hiszen akként rendelkezik, hogy a Közbeszerzési Döntőbizottság a közbeszerzési ügyet tárgyalás tartása nélkül bírálja el, kivéve, ha a tárgyalás tartása feltétlenül szükséges, különösen az ügyféli jogok gyakorlásához, a tényállás tisztázásához, a szakszerű és minden, az ügy szempontjából fontos körülményt figyelembe vevő döntés meghozatalához. Látható, hogy az idézett törvényi rendelkezés értelmében a főszabály a tárgyalás nélküli eljárás; a kivételként felsorolt esetek bármelyikének fennállására utaló körülmény pedig a jelen esetben nem merült fel.

	Nem állapítható meg a fentiek miatti jogsértés az alperes terhére a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 1. § (2) bekezdése, valamint 2. § (1)-(2) bekezdései szerinti alapelvek figyelmen kívül hagyása miatt sem (6. sorszámú felperesi beadvány 2. oldalának utolsó bekezdése). A Ket. ezen rendelkezései a következőket rögzítik.
	1. § (2) bekezdés: A közigazgatási hatóság a hatáskörének gyakorlásával nem élhet vissza, hatásköre gyakorlása során a szakszerűség, az egyszerűség és az ügyféllel való együttműködés követelményeinek megfelelően köteles eljárni. A hatóság ügyintézője jóhiszeműen, továbbá a jogszabály keretei között az ügyfél jogát és jogos – ideértve gazdasági – érdekét szem előtt tartva jár el.
	2. § (1) bekezdés: Az ügyfeleket a hatósági eljárásban megilleti a törvény előtti egyenlőség, ügyeiket indokolatlan megkülönböztetés és részrehajlás nélkül kell elintézni.
	(2) bekezdés: A közigazgatási hatósági eljárásban tilos minden olyan különbségtétel, kizárás vagy korlátozás, amelynek célja vagy következménye a törvény előtti egyenlő bánásmód megsértése, az ügyfél és az eljárás egyéb résztvevője e törvényben biztosított jogának csorbítása. Az eljárás során az egyenlő bánásmód követelményét meg kell tartani.

	A jelen perben azonban nem nyert igazolást arra utaló, azt alátámasztó tény, adat, hogy az alperes
	- hatáskörének gyakorlásával visszaélt volna, avagy a jóhiszeműség, illetve az ügyféllel való együttműködés követelményét megszegte volna;
	- a felperes hátrányára megkülönböztetést alkalmazott volna, a felperest jogainak gyakorlásában korlátozta volna, illetve annak lehetőségét számára kizárta volna, avagy vele szemben az egyenlő bánásmód követelményét megsértette volna.
	Konkrét, kézzel fogható tények hiányában tehát az ismertetett alapelvek csorbításával való felperesi érvelés nem foghat helyt. 

	Szintén nem fogadható el az a felperesi kifogás, hogy az alperes az észrevételét figyelmen kívül hagyta, a határozat az észrevételben foglaltakat nem tartalmazza.
	Az alperes ugyanis a határozata 5. oldalán, annak 1-4. bekezdéseiben részletesen foglalkozott az észrevétellel. Ezen túlmenően is megállapítható továbbá, hogy a határozatban ugyanazon Kbt-beli jogszabályhelyek elemzése történt meg, mint amelyekre a felperes is hivatkozott az észrevételében; az alperes azonban, mivel nem osztotta a felperesi okfejtéseket, értelemszerűen a saját – azoktól eltérő – jogi álláspontját fejtette ki a határozata indokolásában, azonos törvényi rendelkezések vonatkozásában.
	A kereset így ezen indokra tekintettel sem minősül alaposnak.

	Nem érvelhet eredményesen a felperes azzal sem, hogy a hivatalbóli kezdeményezésben nem került konkrétan megjelölésre a megsértett jogszabályi rendelkezés. A 2017. január 17-ei dokumentum VI. pontjában ugyanis egyértelműen leírásra került, hogy a Hivatalbóli Kezdeményező a Kbt. 115. § (1) bekezdésébe és 112. § (1) bekezdés b) pontjába ütközést vélt fennforogni. Megjegyzendő még, hogy a Nemzetgazdasági Minisztérium a Kbt. 152. § (4) bekezdése szerinti további kötelező tartalmi elemeket is kivétel nélkül, hiánytalanul szerepelteti ebben a jogorvoslati eljárást kezdeményező okiratban, így az egyébként sem szenved alaki fogyatékosságban.

	Ami pedig az ügy érdemét illeti, a felek álláspontja a Kbt. már említett rendelkezéseinek értelmezése vonatkozásában volt ellentétes; a kereseti kérelem és az alperesi ellenkérelem tükrében így a bíróságnak is az irányadó törvényhelyek alkalmazhatósága, illetve egymáshoz való viszonya tekintetében kellett állást foglalnia.

A bíróság – lényegében egyetértve a közigazgatási határozatban kifejtett alperesi érveléssel – szintén az alábbi Kbt-beli szabályoknak tulajdonított perdöntő jelentőséget.

	A 2. § (7) bekezdése kimondja, hogy e törvény szabályaitól csak annyiban lehet eltérni, amennyiben e törvény az eltérést kifejezetten megengedi; e törvény rendelkezéseinek alkalmazásakor, valamint a jogszabályban nem rendezett kérdésekben a közbeszerzési eljárás előkészítése, lefolytatása, a szerződés megkötése és teljesítése, illetve a közbeszerzési eljárásokkal kapcsolatos jogorvoslati eljárás során a közbeszerzésekre vonatkozó szabályozás céljával összhangban a közbeszerzés alapelveinek tiszteletben tartásával kell eljárni.    

	Az idézett törvényszöveg első fordulatából látható tehát, hogy helytállóan mutatott rá az alperes a Kbt. szabályozásának kógens jellegére. 

	A 2. § (7) bekezdésében alapelvi szinten – a Kbt. egészének szabályozási koncepcióját meghatározó módon – deklarált kógencia a törvény további rendelkezéseiben is megjelenik. 

	Az egyik ilyen jogszabályhely a 49. §, amelynek (1) és (3) bekezdései a következőket rögzítik:
	(1) bekezdés: A közbeszerzési eljárás lehet:
	a) nyílt eljárás,
	b) meghívásos eljárás,
	c) innovációs partnerség,
	d) tárgyalásos eljárás,
	e) versenypárbeszéd,
	f) hirdetmény közzététele nélküli tárgyalásos eljárás.
	(3) bekezdés: A közbeszerzési eljárás során nem lehet áttérni egyik eljárási fajtáról a másikra.

Az ismertetett bekezdésekből tehát két, a jelen jogvita szempontjából kiemelt fontosságú szempont olvasható ki: egyrészt az, hogy a tárgyalásos eljárás és a hirdetmény közzététele nélküli tárgyalásos eljárás egymástól elkülönült, önálló eljárásfajták, másrészt pedig azt, hogy az egyes önálló eljárásfajták, azok szabályai között nincs átjárhatóság.

	A további vizsgálandó törvényhely a 87. § (6) bekezdése, amely értelmében az ajánlatkérő, ha az eljárást megindító vagy meghirdető felhívásban jelezte, hogy fenntartja ennek a lehetőségét, az első ajánlatok beérkezését követően dönthet úgy, hogy nem tart tárgyalást, hanem a benyújtott ajánlatok bírálatával és értékelésével befejezi az eljárást. Ebben az esetben döntéséről haladéktalanul – faxon vagy elektronikus úton – értesíti az ajánlattevőket, az ajánlattevő ajánlati kötöttsége az értesítés ajánlatkérő általi megküldésével áll be, az ajánlatkérő által – a (4) bekezdésben foglalt maximális időtartamok alkalmazásával – meghatározott időre. 
	
	A 87. § a XV., az egyes eljárásfajták sajátos szabályait tartalmazó fejezeten belül a tárgyalásos eljárásra vonatkozó részben található. Ilyen megengedő – tehát a tárgyalás elhagyására lehetőséget adó – előírás azonban a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásról szóló 98-103. §-okban nem lelhető fel.
	Ezen körülmény pedig a 49. §  (1) és (3) bekezdéseire vetítve kizárólag akként értelmezhető, hogy a tárgyalás tartásának mellőzése csak a tárgyalásos eljárásban igénybe vehető lehetőség, a másik önálló eljárásban, a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás során viszont a Kbt. szerint nincs rá mód.

	Erre figyelemmel nincs, nem lehet perdöntő relevanciája a keresetlevél 5. oldalának utolsó („Kiemelem, hogy e hivatkozása alperesnek …” kezdetű), 6. oldalának 4. („A fentiek is pontosan ugyanígy vannak szabályozva ...” kezdetű), 7. oldalának 2. („Felperes szerint pontosan ugyanúgy szabályozza ...” kezdetű) és utolsó előtti („A fenti alperesi megállapítás is teljesen téves. ...” kezdetű) bekezdéseiben foglaltaknak, hiszen a jelen jogvita szempontjából jelentőséggel bíró eltérésnek az minősül, hogy a Kbt. 87. § (6) bekezdése értelmében a tárgyalásos eljárás esetében el lehet tekinteni a tárgyalás tartásától, a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásra nézve azonban ilyen törvényi engedmény nincs. Másképpen megfogalmazva: önmagában abból, hogy a tárgyalásos és a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásnak vannak azonos elemei, jogintézményei, még nem következik egyúttal az is, hogy utóbbi eljárásra az előbbi valamennyi törvényi szabálya minden további nélkül alkalmazható lenne; a bíróság ezzel összefüggésben ismételten visszautal a 2. § (7) bekezdése, illetve a 49. § (1) és (3) bekezdései vonatkozásában fentebb kifejtettekre. 

	A hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás Kbt. 98-103. §-aiban elhelyezést nyert szabályaiból pedig éppen a tárgyalás tartásának eltérést nem engedően kötelező voltára vonható következtetés, az alábbiak szerint.

	A 98. § (1) bekezdése értelmében a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás olyan egy szakaszból álló közbeszerzési eljárás, amelyben az ajánlatkérő az ajánlattételre felhívott ajánlattevőkkel tárgyal a szerződés feltételeiről. 
	Amint tehát erre az alperes is helytállóan rámutatott, a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásnak a törvényi definíciójából fakadó, lényegét adó sajátossága a tárgyalás tartása. Kiemelten fontos körülmény e vonatkozásban, hogy az idézett törvényszöveg a kijelentő módú „tárgyal” igét tartalmazza; a jogszabályok szövegében a kijelentő mód használata ugyanis mindig eltérést nem engedő kötelezést jelent.

	A 100. § (1) bekezdése kimondja, hogy az ajánlattételi felhívásnak az 50. §-ban foglaltakon túl a következőket kell tartalmaznia:
	a) a tárgyalásos eljárás jogcímét;
	b) a tárgyalás lefolytatásának menetét és az ajánlatkérő által előírt alapvető szabályait;
	c) az első tárgyalás időpontját.
	Ugyanezen § (4) bekezdése úgy szól, hogy az ajánlattevő az ajánlatához a tárgyalások befejezésének időpontjától van kötve. Az ajánlattételi felhívásban az ajánlati kötöttség időtartamát az ajánlatkérő nem határozhatja meg annak kezdetétől (a tárgyalások befejezése) számított 30 – építési beruházás esetén, valamint ha a közbeszerzési eljárást külön jogszabályban előírt folyamatba épített ellenőrzés mellett folytatják le 60 – napnál hosszabb időtartamban.

	A fenti törvényi rendelkezések a közbeszerzési eljárás alapvető fontosságú elemei, az ajánlattételi felhívás és az ajánlati kötöttség vonatkozásában teszik elengedhetetlen kritériummá a tárgyalást. Hasonlóképpen a tárgyalással kapcsolatos előírásokat rögzítenek a 101. § és a 102. § (1)-(2) bekezdései is. Alappal mutatott rá továbbá az alperes arra is (határozata 12. oldalának 2. bekezdésében, annak 1. albekezdésében), hogy a 101. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó 88. § (2)-(4) és (9) bekezdések szintén a tárgyalásról, annak lefolytatásáról szólnak.

	A 88. § (2)-(4) és (9) bekezdésekkel kapcsolatban szükséges még megjegyezni, hogy a bíróság nem értett egyet a keresetlevél 7. oldalának 4. („A fenti alperesi jogértelmezés teljesen téves. ...” mondattal kezdődő) bekezdésében írt felperesi érveléssel sem. A 88. § ezen szóban forgó bekezdéseiben ugyanis a tárgyalásról – illetve annak körülményeiről, szabályairól – minden esetben kötelező jelleggel történik említés, erre utal egyrészt a többször szereplő „kell” ige, másrészt pedig a kijelentő mód is, amely – a fentebb írtak szerint – ugyancsak eltérést nem tűrő kötelezést jelent. A 101. § (1) bekezdésének, valamint a 88. § (2)-(4) és (9) bekezdéseinek együttes értékeléséből ily módon szintén arra vonható következtetés, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás folyamán a tárgyalás elhagyása nem lehetséges.

	A fentieket egybevetve a Kbt. 98-103. §-aiban foglaltakból is megalapozottan arra vonható következtetés, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás jogszerűen csak tárgyalás tartásával folytatható le.

	A Kbt. Harmadik Részével, a 110-től 117. §-ig terjedő, uniós értékhatár alatti eljárásra vonatkozó résszel, az azon belül található egyes – felperes által hivatkozott – rendelkezésekkel kapcsolatban pedig az alábbiak rögzítendőek.

	Külön kiemelést érdemelnek e körben a felperes azon okfejtései, melyek szerint egyrészt ő, a felperes a Kbt. 112. § (1) bekezdés b) pontját nem sértette meg, mivel az eljárását a Második Rész szabályai szerint, a 113-116. §-ban írt eltérésekkel folytatta le, másrészt pedig a 87. § (6) bekezdése is a Második Részen belül helyezkedik el, s arra nézve tiltó rendelkezést a 113-116. §-ok nem tartalmaznak (keresetlevél 8. oldalának utolsó – 9. oldalának 1. bekezdése, 9. oldalának 3. bekezdése).
	Ezek a felperesi álláspontok önmagukban helytállóak lennének, ám nem hagyható figyelmen kívül, hogy a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás 98-103. §-okban rögzített szabályai is a Második Részen belül vannak, a már ismertetett 98. § (1) bekezdés értelmében pedig a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásnak a definíciójából következik a tárgyalás megtartásának kötelezősége. Ez a törvényi rendelkezés, illetve a 98-103. §-ok pedig a Második Részen belül lényegében speciális szabályozásnak tekintendőek a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárásra vonatkozóan. A 98. § (1) bekezdése szerinti egyértelmű törvényi fogalommeghatározást, az annak részét képező tartalmi elemeket tehát nem lehet negligálni, mégpedig közvetett, áttételes módon – vagyis a 112. § (1) bekezdés b) pontján, illetve a 113-116. §-okon keresztül történő logikai levezetés útján – sem.
	A 113-116. §-okkal kapcsolatban hangsúlyozandó továbbá, hogy azok sem tartalmazzák a tárgyalás elhagyásának lehetőségét a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás vonatkozásában. 

Nem értett egyet a bíróság azzal a felperesi nézettel sem, hogy a Kbt. 115. § (1) bekezdése alapján a jelen esetben nem volt köteles tárgyalást tartani (keresetlevél 11. oldalának 3-5. bekezdései). Ezen bekezdés értelmében az ajánlatkérő választhat ugyan a nyílt és a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás között, ám amennyiben az utóbbi lefolytatása mellett dönt, akkor annak szabályaitól már nem térhet el; e körben ismételten indokolt visszautalni a törvény 2. § (7) bekezdésére, illetve a 49. § (1) és (3) bekezdéseire. 

	A keresetlevél 11. oldalának 2. bekezdése szerinti felperesi hivatkozás önmagában szintén helytállónak lenne elismerhető; megint csak nem lehet eltekinteni azonban a törvény 98. § (1) bekezdésének, valamint 100. § (1) és (4) bekezdéseinek a hirdetmény nélküli tárgyalásos eljárás szempontjából alapvető, annak lényegi tartalmát megadó rendelkezéseitől, amelyek alapján pedig – a már kifejtettek szerint – a tárgyalás tartását mégsem lehet elhagyni. A felperesi jogértelmezés tehát ebben a kérdésben sem fogadható el.

	A keresetlevél 11. oldalának utolsó bekezdésében kezdődő, és a 14. oldal utolsó bekezdéséig terjedő részével kapcsolatban pedig rögzítendő, hogy a felperes által hivatkozott, a gyakorlatban esetlegesen jelentkező problémák – az ajánlattevők összebeszélésnek, a kartellezésnek a veszélye, a verseny tisztaságának csorbulása – sem teszik, tehetik megengedhetővé a Kbt. tételes előírásainak figyelmen kívül hagyását, az azoktól való eltérést. Mindez egyértelműen levezethető a Pp. fentebb már hivatkozott 339/A. §-ának rendelkezéséből is, amely kimondja, hogy a bíróság a közigazgatási határozatot – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – a meghozatalakor alkalmazandó jogszabályok és fennálló tények alapján vizsgálja felül. E törvényi rendelkezésből fakadóan tehát a bíróság számára nem megengedett, hogy jogalkalmazó tevékenysége során pragmatikus szempontok mentén felülbírálja a jogalkotó törvényben, annak kifejezett előírásaiban testet öltő jogértelmezését, szabályozási koncepcióját. (Ugyanezen indokból nem tekinthetőek alaposnak a 6. sorszámú felperesi beadvány azonos, illetve hasonló tárgyú érvelései sem.)

A kifejtettek mérlegelése alapján a bíróság akként ítélte meg, hogy az alperes helytállóan állapította meg a felperes terhére a Kbt. 115. § (1) bekezdésének megsértését. Erre tekintettel a jogszerűnek minősülő alperesi határozat megváltoztatása nem volt indokolt, a bíróság így a keresetet, mint alaptalant elutasította.

	A pervesztes felperes a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján köteles megfizetni az alperes jogtanácsosi munkadíjból és a perben tartott tárgyaláson való megjelenés folytán felmerült útiköltségből összetevődő perköltségét. A jogtanácsosi munkadíj mértékét a bíróság a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (2) bekezdése és (2) bekezdés a) pontja alapján a 350 000 forintos pertárgyérték [az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (Itv.) 39. § (3) bekezdése] 5%-ában állapította meg. Az utazási költség összegét az alperesi jogi képviselő ...-...-... viszonylatban 5 500 forintban határozta meg; ezt az mértéket a bíróság – a 60/1992. (IV. 1.) kormányrendelet 4. §-ában foglaltakra, valamint a vonatkozó NAV üzemanyagár normákra is figyelemmel – nem találta eltúlzottnak, így utazási költség címén az alperesi jogi képviselő tárgyaláson való megjelenésével összefüggésben mindösszesen ilyen érték erejéig marasztalta a felperest. 
	(A rendelkező rész szerinti perköltségen belül tehát a jogtanácsosi munkadíj összege 17 500, az útiköltség összege pedig 5 500 forintot tesz ki.)  

	A jelen, tárgyi illetékfeljegyzési jogos perben [Itv. 62. § (1) bekezdés h) pontja] feljegyzett eljárási illeték összege az Itv. 39. § (3) bekezdése, valamint 42. § (1) bekezdés a) pontja értelmében 21 000 forint (vagyis a 350 000 forint 6%-a). Az illetéket a költségmentesség alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján, pervesztessége miatt a felperes lenne köteles viselni; figyelemmel azonban arra, hogy az Itv. 5. § (1) bekezdésének b) pontja értelmében teljes személyes illetékmentességet élvez, a feljegyzett illetékek az állam terhén marad. 

	Az ítélet elleni fellebbezési jogot a Kbt. 172. § (5) bekezdése zárja ki. 

ékesfehérvár, 2017. április 11.

								. Karászi Gábor s.k.
										bíró