Fővárosi Törvényszék
mint másodfokú bíróság
20.Bf.13.094/2016/7.

A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság Budapesten, a 2017. évi május hó 4. napján megtartott nyilvános ülésen meghozta a következő

í t é l e t e t :

A hamis vád bűntette és más bűncselekmény miatt vádlott neve ellen indult büntetőügyben a Pesti Központi Kerületi Bíróság 2016. évi október hó 24. napján kihirdetett 25.B.11.916/2016/12. számú ítéletét megváltoztatja.

A vádlott terhére megállapított hamis vád bűntettét a Btk. 268.§ (1) bekezdésének a) pontja szerint minősíti.

A vádlottal szemben kiszabott szabadságvesztés tartamát 2 (kettő) évre mérsékli. 

A vádlott lakcíme cím1.

Egyebekben az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja.

I n d o k o l á s

Az elsőfokú bíróság ítéletében megállapította vádlott neve vádlott bűnösségét a Btk. 268.§ (1) bekezdés a) pontjába ütköző és a (2) bekezdés szerint minősülő hamis vád bűntettében, valamint a Btk. 342. § (1) bekezdés c) pontjába ütköző folytatólagosan elkövetett közokirat-hamisítás bűntettében, ezért őt - mint visszaesőt - halmazati büntetésül 3 év szabadságvesztésre és 4 év közügyektől eltiltásra ítélte. A szabadságvesztés végrehajtási fokozatát börtönben határozta meg, és megállapította, hogy a vádlott a szabadságvesztés büntetéséből feltételes szabadságra nem bocsátható.

Az elsőfokú bíróság ítélete ellen az ügyész a vádlott javára, téves jogi minősítés miatt, a vádlott enyhítés érdekében, míg védője elsődlegesen téves jogi minősítés, másodlagosan enyhítés céljából jelentett be fellebbezést.

A Fővárosi Főügyészség .... számú átiratában a kerületi ügyészség fellebbezését fenntartotta, és elsőként kifejtette, hogy az elsőfokú bíróság megsértette a vádhoz kötöttség elvét, mivel a vádirati tényállás csak azt tartalmazta, hogy a vádlott a helyszínen magát személy1nek adta ki, míg arra nem tért ki, hogy a saját fényképével ellátott, de személy1 nevére kiállított személyi igazolvánnyal és lakcímkártyával igazolta magát. Utalt arra is, hogy e körben az ügyészség képviselője nem módosította a vádirati tényállást.

A téves jogi minősítés kérdésében rögzítette, hogy a büntetőeljárást eredményező hamis vád bűntette esetében az érintett személlyel szembeni eljárást a vele szemben lefolytatott gyanúsítotti kihallgatás időpontjától, illetőleg attól az időponttól kell megindult eljárásnak tekinteni, amikor a hamis váddal érintett személlyel szemben a hatóság kizárólag a terhelt vonatkozásában alkalmazható eljárási cselekmény elvégzése iránt intézkedik, azonban ilyen jelen ügyben nem történt, így a vádlott az igazságszolgáltatás elleni bűncselekménynek kizárólag az alapesetét valósította meg. Mindezek alapján az elsőfokú ítélet megváltoztatását indítványozta akként, hogy a másodfokú bíróság a vádlott bűnösségét a Btk. 268.§ (1) bekezdés a) pontjába ütköző és aszerint minősülő hamis vád bűntettében állapítsa meg, egyebekben az elsőfokú bíróság ítéletét hagyja helyben.

A vádlott védője a nyilvános ülésen egyetértett az ügyészséggel abban, hogy a hamis vád bűntettének kizárólag az alapesete valósult meg, továbbá abban is osztotta a vádhatóság álláspontját, hogy a közokirat felhasználása tekintetében az elsőfokú bíróság túlterjeszkedett a vádirati tényálláson. Hangsúlyozta, hogy védence egy büntetőügyéből három eljárás indult, mivel jelen büntetőügy mellett a Budapesti XVIII. és XIX. Kerületi Bíróságon 3.B.1359/20167. ügyszámon a lopás bűncselekmény miatt, továbbá 11.B.358/2017. ügyszámon közokirat-hamisítás bűntette miatt van eljárás folyamatban. Véleménye szerint valamennyi bűncselekményt ugyanabban az eljárásban kellene elbírálni, ezért indítványozta, hogy a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helyezze hatályon kívül, így a büntetőügyeket egyesíteni lehetne és egyetlen büntetést lehetne kiszabni a vádlottal szemben. Mindezekre tekintettel elsődlegesen az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését és új eljárásra utasítását indítványozta, míg másodlagosan olyan jogkövetkezmény alkalmazását kérte, amely az általa felvázolt probléma orvoslására alkalmas.

vádlott neve vádlott a másodfokú bíróságra eljuttatott írásbeli beadványában szintén fenntartotta az enyhítés végett bejelentett fellebbezését. Indoklásában mindenekelőtt sérelmezte, hogy a védő által is felvázolt eljárásokat külön-külön folytatják le, ezért elsősorban az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését és a büntetőügyek egy eljárásban való lefolytatását indítványozta. Álláspontja szerint azért is szükséges az elsőfokú bíróság ítéletének hatályon kívül helyezése, mert személy1 és személy2 tanúkihallgatását nem lehet mellőzni jelen büntetőügyben, mivel személy2 lopta el személy1 személyes okmányát. Másodsorban az elsőfokú bíróság által kiszabott büntetés enyhítését kérte, amelynek indokaként arra hivatkozott, hogy nem is volt tisztában a hamis vád bűncselekmény elkövetésével, illetve a hamis vád fogalmával. Kérte figyelembe venni, hogy amióta a büntetés-végrehajtási intézetben tartózkodik, azóta nem látta gyermekét, mivel úgy állapodott meg az édesanyjával, hogy nem tenne jót neki, ha az édesapját börtönben látná. Hivatkozása szerint az intézetben folyamatosan dolgozik és OKJ-s tanfolyamot is szeretne elvégezni annak érdekében, hogy törvénytisztelő életmódot folytathasson szabadulását követően, így mindezekre figyelemmel közérdekű munka vagy pénzbüntetés kiszabását indítványozta. Börtönbüntetés kiszabása esetén kérte megvizsgálni az akár 5 éves próbaidőre való felfüggesztésének lehetőségét. Végezetül értetlenségének adott hangot a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségéből történt kizárása miatt, mivel érvelése szerint a jelen büntetőügy elkövetési idejekor a feltételes szabadsága már lejárt.

A fellebbezések az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezése tekintetében nem alaposak, azonban a téves jogi minősítés és a büntetés enyhítése vonatkozásában alaposak.

Az elsőfokú bíróság eljárási szabálysértés nélkül folytatta le a tárgyalást.

A tényállást az általa feltárt és értékelése körébe vont bizonyítékok alapján, azok okszerű mérlegelésével, megalapozottan állapította meg, azonban a másodfokú bíróság a Be. 352.§ (1) bekezdés a) pontjára tekintettel az iratok tartalma alapján az előéleti adatok 5. pontja alatt hivatkozottakat azzal egészíti ki, hogy a Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság            2015. november 12. napján hozta meg 27.Bf.XII.9750/2015/15. számú ítéletét.

A történeti tényállással kapcsolatban a másodfokú bíróság rámutat arra, hogy a Be. 2.§ (3) bekezdés értelmében a bíróság csak annak a személynek a felelősségéről dönthet, aki ellen vádat emeltek, és csak olyan cselekmény miatt, amelyet a vád tartalmaz. Ugyanezen szakasz (4) bekezdése szerint a bíróság köteles a vádat kimeríteni, de a vádon túl nem terjeszkedhet. A Budapesti Nyomozó Ügyészség .... számú vádiratának tényállása kizárólag azt tartalmazta, hogy a vádlott a tettenérést követően a „valódi nevét és adatait elhallgatva, magát személy1 létező személynek adta ki". Az ügyészség képviselője a tárgyaláson nem egészítette ki a vádirati tényállást, ennek ellenére az elsőfokú bíróság a tényállásba beemelte azt a közokirat-hamisítás törvényi tényállását kimerítő mondatrészt, hogy a vádlott „a nála lévő hamis, személy1 létező személy nevével és személyes adataival ellátott, de a vádlott fényképét tartalmazó személyi igazolvány, valamint lakcímkártya felhasználásával" adta ki magát nevezett személynek. A másodfokú bíróság a vádirati tényállás, valamint annak kiegészítése hiányában - a főügyészség és a védelem álláspontjával egyetértve - a Be. 2.§ (4) bekezdésére figyelemmel mellőzte az elsőfokú ítélet történeti tényállásából az idézett szövegrészt, amellyel kapcsolatban még az is hangsúlyozandó, hogy a vádlott elfogásáról készült rendőri jelentés sem utalt az elsőfokú bíróság által rögzítettekre, ellenkezőleg, abban a vádlott vonatkozásában igazolványszámot nem is tüntettek fel, az erre vonatkozó rész kitöltetlen maradt (nyom. ir. 121. oldal), így ez a ténymegállapítás iratellenes is.

Az így pontosított tényállás már mentes a Be. 351.§ (2) bekezdésben felsorolt hibáktól és hiányosságoktól, ezért az a felülbírálat során is irányadó volt.

Az elsőfokú bíróság indokolási kötelezettségének maradéktalanul eleget tett, amikor a Be. 258.§ (3) bekezdés d) pontjában előírtaknak megfelelően részletesen kifejtette, hogy a vádlott beismerő vallomásán túl mely bizonyítékokra - ítélete 5. és 6. oldalán felsorolt okiratokra - alapozva állapította meg a tényállást. A bizonyítékok értékelése során logikai hibát nem vétett, mérlegelési tevékenysége a másodfokú bíróság számára minden elemében meggyőző volt. A vádlott által a fellebbezése indokolásában hiányolt két tanú kihallgatása a beismerő vallomásra és az okirati bizonyítékokra tekintettel teljes mértékben szükségtelen, a büntetőügy megítélését a legkisebb mértékben sem befolyásolnák.

A megalapozott tényállásból az elsőfokú bíróság okszerűen vont következtetést a vádlott bűnösségére mind az igazságszolgáltatás elleni, mind a közbizalom elleni bűncselekmény kapcsán. Helyesen jár el, amikor a vád tárgyává tett cselekményeket hamis vád bűntettének és folytatólagosan elkövetett közokirat-hamisítás bűntettének minősítette, azonban a másodfokú bíróság osztotta a vádhatóság és a védelem álláspontját abban, hogy az elsőfokú bíróság az alábbi okok miatt tévesen állapította meg, hogy a hamis vád bűncselekmény a Btk. 268.§ (2) bekezdése szerint minősül.

A Kúria 2016. évi 231. számú határozatában részletesen kifejtette, hogy amennyiben a terhelt az ellene indult büntetőeljárás során más, létező személynek adja ki magát, akkor a 2/2004. Büntető jogegységi határozat 1. pontjában írtaknak megfelelően a hamis vád bűntette és a közokirat-hamisítás bűntettének valódi halmazata valósul meg. 

A Kúria azonban arra is rámutatott, hogy a jogi minősítés körében jelentősége van annak, hogy az eljárás valójában nem a hamis vádban megjelölt személy, hanem a terhelt ellen folyt, aminek a kúriai határozattal érintett ügyben és jelen esetben is az az oka, hogy a vádlott az alapügyben fogvatartásban volt, így eljárási cselekményre ténylegesen csak vele szemben került sor.

A minősített eset súlyosabb büntetendősége azon alapul, hogy az ilyen cselekmény már nem csupán az igazságszolgáltatás (bűnüldözés) rendjét, és a hamisan megvádolt becsületét sérti, hanem ténylegesen is büntetőeljárásnak tesz ki ártatlan személyt, aki ezért elviselni kényszerül az eljárás jogi és nem jogi jellegű hátrányait annak ellenére, hogy bűncselekményt nem követett el. Mindebből következően, ha a hamis vád alapján az eljárás ténylegesen a magát más létező személynek kiadó terhelttel szemben indul meg, és kizárólag vele szemben folyik, a hamis vád alapesete valósul meg. Ennek feltétele, hogy ténylegesen a hamisan megvádolt személlyel szemben ne kerüljön sor olyan eljárási cselekményre, ami jellegénél fogva csak a terhelttel szemben, vagy a terheltre tekintettel (például lefoglalás, házkutatás stb.) foganatosítható (BH 2016. 231. I. pont).

Jelen esetben megállapítható, hogy vádlott neve vádlott az alapügyben őrizetbe, majd előzetes letartóztatásba került, és a gyanúsítotti kihallgatásokon is ő vett részt, így eljárási cselekmény végrehajtására valójában csak vele szemben került sor, ezért az előzőekben kifejtett jogi okfejtésre tekintettel a hamis vád bűntettének az alapesete valósult meg, ebből adódóan a bűncselekményt a másodfokú bíróság a Btk. 268.§ (1) bekezdésének a) pontja szerint minősítette.

A közokirat-hamisítás bűntettére vonatkozólag az elsőfokú bíróság helyesen állapította meg a folytatólagos elkövetést, amelynek törvényhelyét is pontosan tüntette fel.

A vádlott és védője azért indítványozták az elsőfokú bíróság ítéletének hatályon kívül helyezését, hogy az alapügy és jelen büntetőügy cselekményeit ugyanabban az eljárásban bírálják el, azonban ezzel kapcsolatban a másodfokú bíróság rögzíti, hogy a jelenleg hatályos Be. ilyen hatályon kívül helyezési okot nem tartalmaz. Önmagában az a körülmény, hogy a Be. 29.§ e) pontja alapján a hamis vád bűntette miatt kizárólag az ügyészség végezheti a nyomozást és ezáltal jelen büntetőügy elkülönítésre került az alapügytől, majd később a két eljárást külön folytatták/folytatják le, még nem eredményezheti az adott ítélet hatályon kívül helyezését, különösen tekintettel a már hivatkozott jogszabályi alap hiányára.

A joghátrány megválasztása körében az elsőfokú bíróság hiánytalanul és a büntetéskiszabás során értékelhető tényezőkről szóló 56. BK véleményben írtakat szem előtt tartva vette számba a vádlott terhére és javára szóló alanyi és tárgyi bűnösségi körülményeket, azok kiegészítésre nem szorulnak.

Az elsőfokú bíróság a súlyosító és enyhítő körülményeket súlyuknak megfelelően értékelte, amikor úgy ítélte meg, hogy a többszörösen büntetett előéletű vádlottal szemben a legszigorúbb büntetés kiszabása indokolt. Az elsőfokú bíróság által meghatározott büntetés neme arányban áll a vádlott személyében és cselekményében megnyilvánuló társadalomra veszélyességgel, azonban figyelemmel arra, hogy az eltérő minősítés miatt a hamis vád bűntette egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztés helyett csak három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, a másodfokú bíróság a szabadságvesztés tartamát eltúlzottnak találta, ezért azt 2 évre mérsékelte.

A közügyektől eltiltás mellékbüntetés tartamának 3 évben történt meghatározásával a másodfokú bíróság egyetértett.
A vádlott visszaesői minősége, a szabadságvesztés büntetés börtön fokozata, továbbá a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségéből történt kizárás is törvényes, az elsőfokú bíróság helyesen rögzítette ítéletében, hogy ezen rendelkezések mely törvényi előírásokon alapulnak, azonban a visszaesői minőség törvényhelyét a másodfokú bíróság a Btk. 459.§ (1) bekezdés 31. pontjára helyesbíti.

vádlott neve beadványában külön sérelmezte a feltételes szabadságból történt kizárását, ezért a másodfokú bíróság arra is rámutat, hogy az elsőfokú bíróság az előéleti adatok 2. és 5. pontja alatt rögzítettek, valamint az általa helytállóan hivatkozott 6/2013. Büntető jogegységi határozat alapján törvényesen járt el. 

Az elsőfokú bíróság pontosan idézte a jogegységi határozatban foglaltakat, miszerint a szándékos bűncselekmény miatt szabadságvesztésre ítélt e büntetéséből nem bocsátható feltételes szabadságra, amennyiben az újabb bűncselekményét a korábbi, határozott ideig tartó végrehajtandó szabadságvesztésre ítélését követően, e büntetés végrehajtása során engedélyezett feltételes szabadság letelte után követte el, azonban a feltételes szabadságot utóbb más ügyben megszüntették. vádlott neve vádlott a jelen büntetőügy tárgyát képező cselekményt a 6.Bk.418/2006/2. számú összbüntetési ítéletből engedélyezett feltételes szabadság letelte után követte el, azonban a feltételes szabadságát utólag, 2015. november 12. napján jogerősen megszüntették (21.B.XII.1873/2012/55. számú elsőfokú ítélet és 27.Bf.XII.9750/2015/15. számú másodfokú ítélet). 

A Kúria fentebb hivatkozott jogegységi határozata szerint, amennyiben a korábbi szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság tartamának leteltét követően elkövetett bűncselekmény miatt a szabadságvesztést kiszabó bíróság tudomást szerez arról, hogy más ügyben a feltételes szabadságot már megszüntették, és ezáltal a büntetés végrehajtása csak utóbb, az újabb elkövetési időt követően fejeződik be, úgy a Btk. 38.§ (4) bekezdés d) pontjára hivatkozással a terheltet a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségéből ki kell zárnia, amint azt jelen esetben az elsőfokú bíróság helytállóan meg is tette.

Az elsőfokú ítélet elírás miatt részben hibásan tartalmazta a vádlott lakcímét, ezért azt a másodfokú bíróság a rendelkező részben írtak szerint kijavította.

Az elsőfokú bíróság ítéletének egyéb rendelkezései törvényesek voltak.

Mindezek alapján a másodfokú bíróság a sérelmezett elsőbírói ítéletet a Be. 361.§ (1) bekezdésben írt eljárás keretében - nyilvános ülésen - a Be. 372.§ (1) bekezdés értelmében változtatta meg, míg a további rendelkezéseket a Be. 371.§-a alapján hagyta helyben.

B u d a p e s t, 2017. évi május hó 4. napján

    dr. Patassy Bence  sk.,	 Csekéné dr. Szegedi Mónika sk.,	    dr. Bíró Emese sk.,
a tanács tagja, előadó bíró                   a tanács elnöke		    a tanács tagja, bíró 

Az elsőfokú bíróság ítélete - a másodfokú ítéletben írt változtatásokkal - 2017. évi május hó 4. napján jogerős és végrehajtható.

Csekéné dr. Szegedi Mónika sk.,
a tanács elnöke

A kiadmány hiteléül:
Szedlák Anita írnok