Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság
43. Pf. .../2016/4.

A Fővárosi Törvényszék mint másodfokú bíróság dr. Balczó Gábor ügyvéd (fél címe 2.) által képviselt felperes neve (felperes címe.) felperesnek dr. Futó Dániel ügyvéd (fél címe1.) által képviselt alperes neve (alperes címe.) alperes ellen kártérítés iránt indult perében a Budapesti II. és III. kerületi Bíróság 2016. július 7-én kelt 16. P. .../2015/20. számú ítélete ellen a felperes által 23. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán tárgyaláson kívül meghozta az alábbi

í t é l e t e t   :

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 123.300 (azaz egyszázhuszonháromezer-háromszáz) Ft másodfokú perköltséget.

Az ítélet ellen nincs helye fellebbezésnek.

I n d o k o l á s   :

A felperes 1994. május 16. napjától munkaviszonyban állt a ... Zrt-vel (korábbi nevén : cég korábbi neve.). 2004. október 19-től 2007. október 19-ig gyermekgondozási célból igénybe vett fizetés nélküli szabadságon volt. Az ekkor hatályos Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (a továbbiakban : Mt.) 90. § (2) bekezdésének b) pontja szerint a rendes felmondás ideje – ami a felperes munkáltatónál munkaviszonyban töltött több mint 10, de kevesebb mint 15 évére tekintettel 55 nap volt – legkorábban 2007. november 19. napján kezdődhetett el (felmondási védelem). A felperes munkáltatója 2007. november 12-én a munkaviszony rendes felmondás útján való megszüntetését közölte, 2007. november 25. napjától számított 55 napos felmondási idővel 2008. január 18. napjára. A felmondás közlésétől, illetve a felmondási idő tartama alatt a munkavégzés alól a felperest felmentette.

A felek között szóbeli megbízási szerződés jött létre a felperes munkaügyi perben való alperes mint ügyvéd általi jogi képviseletére. A megbízási szerződés a felmondási védelemre alapított perindításra nem terjedt ki.

Az alperes – a felperes jogi képviselőjeként eljárva – 2007. december 17-én munkaügyi pert kezdeményezett, keresetében kérve a felmondás jogellenességére tekintettel a munkáltató kötelezését elsődlegesen a legalább 2008. október 19. napjáig eredeti munkakörében történő továbbfoglalkoztatására, másodlagosan 4.932.132 Ft egy évi átlagkeresetének megfizetésére. A felmondás jogellenességének indokai körében a felperes nem hivatkozott a felmondási védelem ideje alatt közölt felmondásra. Keresetét az eljárt bíróságok elutasították (Pest Megyei Munkaügyi Bíróság 4. M.../2007/4., Pest Megyei Bíróság 8. Mf. .../2008/3.). A jogerős ítélettel szemben a felperes – immár új jogi képviselő útján – felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő, melyben a felmondás jogellenessége kapcsán már hivatkozott a munkáltató felmondási védelembe ütköző eljárására is. A Legfelsőbb Bíróság az Mfv. I. .../2009/5. számú ítéletével a jogerős ítéletet helybenhagyta, kitérve indokolásában arra is, hogy a felülvizsgálati eljárásban a felmondási tilalomba ütköző felmondásra történt új hivatkozás már nem volt vizsgálható.

A felperes által a munkaviszony jogellenes megszüntetésének megállapítása iránt kezdeményezett újabb perben a keresetlevél – ítélt dolog címén – idézés kibocsátása nélkül elutasításra került (Pest Megyei Munkaügyi Bíróság 11. M. .../2010/2., Budapest Környéki Bíróság 8. Mf. .../2011/2.).

A felperes jelen perbeli keresetében 4.932.132 Ft egy évi átlagkeresetnek megfelelő kár és késedelmi kamatai megfizetésére kérte az alperes kötelezését az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. törvény (a továbbiakban : Ütv.) 3. § (2) bekezdése, 10. § (1) bekezdése, valamint a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban : Ptk.) 305. §-a, 318. §-a és 474. § (2) bekezdése alapján. Az alperes hibás teljesítését, illetve kártérítésre alapot adó szerződésszegését abban jelölte, hogy a megbízás teljesítése során nem az elvárható körültekintéssel járt el, amikoris a munkaügyi perben nem hivatkozott a felmondási védelem munkáltató általi megsértésére, kizárva ezzel a későbbi hivatkozás lehetőségét a felülvizsgálati eljárásban és a munkaviszony jogellenes megszüntetése iránt kezdeményezett perben is.

Az elsőfokú bíróság ítéletével a keresetet elutasította és kötelezte a felperest 100.000 Ft perköltség 15 napon belüli megfizetésére. Rámutatott, hogy alperesi szerződésszegésről akkor lehetne szó, ha a felek kifejezetten abban állapodtak volna meg, hogy az alperes a munkaügyi keresetet a felmondási tilalomba ütköző felmondásra alapítja. Azonban mind a felperes, mind a tanúként kihallgatott férje azt adták elő, hogy hozzáértésük híján az alperesre bízták a kereset alapjául megjelölteket. Önmagában pedig az, hogy az alperes által előterjesztett kereset a bíróság eltérő jogi álláspontjából fakadóan elutasítást nyert, nem jelent kártérítési felelősséget megalapozó szerződésszegő magatartást.

Ugyancsak az alperesi kártérítési felelősség fennálltát cáfolja, hogy a felmondási tilalomra történő alperesi hivatkozás nem eredményezett volna minden kétséget kizáró felperesi pernyertességet a munkaügyi perben. A munkaügyi bíróságnak abban a kérdésben kellett volna állást foglalnia, hogy sérti-e az Mt. 90. § (1) bekezdés e) pontját, ha a munkáltató a védettség időtartama alatt közli a felmondást, a felmondási idő kezdetét a védettségen kívül eső időre jelölve. E kérdés eldöntése bírói mérlegelést tesz szükségessé, melynek kimenetele jelen perben már nem ítélhető meg.

Az ítélet ellen a felperes élt fellebbezéssel, kérve elsődlegesen annak megváltoztatása útján a keresetnek történő helyt adást és az alperes perköltségben marasztalását, másodlagosan az ítélet részbeni megváltoztatása útján az alperes javára ítélt perköltség mellőzését, illetve csökkentését az alábbi okfejtés alapján.

a) A felek a megbízási szerződést az Ütv. 23. § (2) bekezdésében írtak ellenére nem foglalták írásba, amely körülményből fakadóan, illetve az Ütv. által előírt teljeskörű ügyvédi tájékoztatási kötelezettség okán az alperesnek kellett volna bizonyítania, hogy a felperest tájékoztatta jogairól, az általa érvényesíthető igényekről, amely alapján közös döntés született arról, milyen tényállás mellett, mely jogszabályi alapon kerül a munkaügyi kereset benyújtásra.

Az elsőfokú bíróság nem várhatta el a felperestől, mint jogban járatlan személytől, hogy utasításokkal lássa el az alperest, ha ugyanis a felperes megfelelő szakértelemmel bírt volna, úgy nem kellett volna jogi képviselőhöz fordulnia, s el tudta volna látni saját képviseletét.

b) A törvényi szabályozás alapján egyértelmű, hogy a munkáltató jogellenesen – az Mt. 90. § (1) bekezdésének e) pontjába ütközően – mondott fel a felperesnek, mivel a felperes a GYES leteltét követően 30 napig felmondási védelem alatt állt, amely a 2007. október 19-i munkakezdésre tekintettel 2007. november 19-én telt el, mihez képest a munkáltató már 2007. november 12-én közölte felmondását, noha azt az Mt. 90. § (4) bekezdése alapján nem tehette volna. Ha pedig a munkáltató a munkaviszonyt jogellenesen szünteti meg, úgy mindenfajta mérlegelés nélkül ipso iure az Mtv. 100. §-ában írt jogkövetkezmények alkalmazandók, vagyis elmaradt munkabér, végkielégítés és a felmentési időre járó átlagkereset illeti meg a munkavállalót (BH 2000.566., BH 2001.140., EBH 2003.971.).

Ha tehát az alperesnek – akinek kétséget kizáróan tudomása volt a felmondási tilalomról, hiszen arról említést is tesz a keresetlevélben, arra keresetet mégsem alapított – hivatkozott volna a munkaügyi perben a felmondás jogellenességére, úgy a bíróság a kereset szerint marasztalta volna a munkáltatót.

Másodlagos fellebbezési kérelme kapcsán a felperes arra hivatkozott, hogy az alperes jogi képviseletét a vele egy irodában ténykedő fia látta el a perben, mégpedig azt követően, hogy az alperes védekezésének irányát már kialakította, így indokolatlan az elsőfokú ítélet szerinti mértékű ügyvédi munkadíj megítélése.

Az alperes fellebbezési ellenkérelme az elsőfokú ítélet helybenhagyását és a felperes másodfokú perköltségben marasztalását célozta. Hivatkozott arra, hogy a megbízási szerződés tartalmát a felek egybehangzó előadásán túl a tanú1 tanúvallomása is igazolta, s annak nem volt része, hogy a munkaügyi kereset a tilalomba ütköző felmondásra épül majd. Megismételte azon álláspontját, miszerint nem alapoz meg kártérítési felelősséget, ha a perbeli képviseletet ellátó ügyvéd jogi álláspontját az eljáró bíróság nem osztja. Arra pedig nincs lehetőség, hogy a jogerősen lezárult munkaügyi jogvitát jelen bíróság hatáskör és illeték hiányában ún. árnyékperként lefolytassa, kvázi kimondva, hogy a munkáltató jogellenesen szüntette meg a munkaviszonyt.

A fellebbezés nem alapos.

A bíróság feladata a jogvita eldöntése, az arról való döntés, megilleti-e – az alperes vitatásával szemben – a keresettel érvényesíteni kívánt jog a felperest (Pp. 2. § (1) bekezdés, 3. § (2) bekezdés, 121. § (1) bekezdés c) pont, 138. §, 139. §). A felperes a keresettel érvényesíteni kívánt jogaként hibás teljesítésből eredő kártérítést, illetve szerződésszegésből eredő kártérítést jelölt (Ptk. 318. §).
a)
A hibás teljesítésben megvalósuló szerződésszegés a Ptk. 305. §-a alapján akkor állapítható meg, ha a szerződés kötelezettje dolgot szolgáltat vagy egyéb, de mindenképpen fizikálisan megjelenő, materiális tulajdonságokkal (kellékkel) bíró szolgáltatást nyújt, minthogy a hiba mindig materiális (fizikai) tulajdonság (kellék) hiány, amely abból fakad, hogy a dolog vagy szolgáltatás nem felel meg a szerződésnek vagy jogszabálynak. Eszerint a Ptk. 474. §-a szerint minősülő szerződés kötelezettje – mint amilyen az alperes is – a perbeli jogi képviseletet materiális szolgáltatás híján hibásan teljesíteni nem tud(hat)ja, így a Ptk. 310. §-ára alapított, a hibás teljesítésből eredő kár megtérítése iránti kereseti kérelem eleve nem lehetett alapos.

b)
A felperes az Ütv. 10. § (1) bekezdésén és a Ptk. 318. §-án nyugvó kárigényét megalapozó alperesi szerződésszegést (felróható kötelezettségszegést) abban jelölte, hogy a megbízás teljesítése során nem az elvárható körültekintéssel járt el, amikoris a munkaügyi perben nem hivatkozott a felmondási védelem munkáltató általi megsértésére, kizárva ezzel a későbbi hivatkozás lehetőségét a felülvizsgálati eljárásban és a munkaviszony jogellenes megszüntetése iránt kezdeményezett perekben is.

A polgári jogi kártérítési felelősség első és legalapvetőbb eleme a kár maga : a felelősség csak akkor és olyan mértékben mondható ki, amelyet a bekövetkezett kár nagysága meghatároz. A kár bizonyítása nélkül nem állapítható meg felelősség, ugyanakkor a megállapítható felelősség mértéke nem több mint a bizonyított kár. Mindenekelőtt ezért az volt vizsgálandó, hogy van-e a felperesnek bizonyított kára, amely kérdésben a másodfokú bíróság nemlegesen foglalt állást az alábbiak szerint.

A felperes káraként elmaradt hasznot állított, bizonyítania ezért a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban : Pp.) 164. § (1) bekezdése alapján azt kellett, hogy a felmondási tilalomra hivatkozás mellett lefolytatott munkaügyi perben kétséget kizáróan pernyertes lett volna, tehát munkáltatója mindenképpen 4.932.132 Ft-ban marasztalásra kerül.

A perbeli esetben a felperes - munkaügyi jogvitában 4.932.132 Ft tekintetében való - kétséget kizáró teljes pernyertességét több alapvető körülmény is cáfolja : a) Elsőként az, hogy a felperes elsődleges kereseti kérelme a legalább 2008. október 19. napjáig történő eredeti munkakörében továbbfoglalkoztatására irányult, nem pedig tizenkét havi átlagkeresete megtérítésére. b) Másodikként pedig az, hogy csakis az elsődleges kereset alaptalan volta esetén vizsgálandó eshetőleges kereseti kérelem bár tizenkét havi átlagkereset munkáltató általi megfizetését célozta, az az Mt. 100. § (4) bekezdése értelmében nem garantált, hanem a jogsértés és következményei súlyát szem előtt tartó bírói mérlegelés függvénye.

Vagyis az elsődleges kereset alapossága esetén fel sem merül az elmaradt jövedelem, mint későbbi kár kérdése, az eshetőleges kereset jogalapjának fennállta esetén pedig mérlegelés tárgya.

A fentiek alapján a felperes kárát nem bizonyította, így a másodfokú bíróságnak az alperesi felróható kötelezettségszegést avagy annak hiányát vizsgálnia nem kellett.

Mindazonáltal a másodfokú bíróság állásfoglalása szerint elvi síkon az ügyvédi kárfelelősség fennállhat annak ellenére is, hogy a megbízási jogviszony nem eredmény-, hanem gondossági kötelem, s mindennek bizonyítása nem ún. árnyékper lefolytatása útján lehetséges, hanem annak igazolásával, ha perbeli képviseletet ellátó ügyvéd az Ütv-ből, illetve a megbízási szerződésből fakadó kötelezettségét nem teljesíti avagy oly’ mértékben negligálja, illetve szegi meg, hogy ügyfele képviselete, illetve a számára adott jogi tanács a legalapvetőbb vonatkozó jogi hivatkozásokat is mellőzi. Létezik tehát az elmulasztott, illetve a negligens vagy szakszerűtlen ügyvédi tevékenységnek az a határa, amely kártérítési felelősséget alapoz meg, ellenkező esetben az ügyvédi tevékenységről az Ütv. 3. § (2) bekezdésében és 5. §-ában írtak, továbbá a 10. § (1) bekezdésében foglaltak teljes mértékben kiüresednének. A kártérítési felelősséget megalapozó ügyvédi tevékenység ugyanakkor nem azonosítható azzal, ha a perbeli képviseletet ellátó ügyvéd jogi álláspontját az eljáró bíróság nem osztja.

Kártérítési felelősséget alapozhat meg ekként akár az a perbeli ügyvédi képviselet is, amely egy munkaviszony rendes felmondással való megszüntetése folytán a Munka Törvénykönyvének vonatkozó legalapvetőbb rendelkezéseire történő hivatkozást nélkülözi, s amely ezért a képviselt személy pervesztességére vezet. Ez azonban jelen perben a fentiek szerint vizsgálandó nem volt.

Mindezek alapján a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján eltérő jogi indokolás mentén helybenhagyta, a perköltségek felől a Pp. 239. §-a alapján alkalmazandó Pp. 78. § (1) bekezdése és a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet (a továbbiakban : R.) 3. § (2) bekezdés a) pontja és (5) bekezdése szerint rendelkezve. Itt utal arra a másodfokú bíróság, hogy az alperes képviseletében eljáró ügyvéd R. 3. § (2) bekezdés a) pontja szerinti díja a másodlagos fellebbezési kérelem szerint mérsékelhető nem volt, minthogy a R. 3. § (6) bekezdése szerinti kivételesen indokolt eset – az elvégzett ügyvédi tevékenység és a díj aránytalansága – nem állt fenn, a fél és képviselője közötti esetleges családi kapcsolat pedig irreleváns.

Budapest, 2016. november 23.

dr. Póta Henriett sk.	. Illés Krisztina sk.	           	        dr. Bodor Krisztina sk.
      előadó bíró			  a tanács elnöke	                                  bíró