A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG LEGFELSŐBB BÍRÓSÁGA
mint felülvizsgálati bíróság

Gfv.IX.30.147/2008/4.szám

A Magyar Köztársaság Nevében !

A Legfelsőbb Bíróság mint felülvizsgálati bíróság dr. Takács János László ügyvéd által képviselt felperesnek dr. Papp Sándor egyéni ügyvéd által képviselt alperes ellen kártérítés megfizetése iránt a Fővárosi Bíróság előtt 12.UP.632.847/2005. szám alatt indult és másodfokon - megismételt eljárásban - a Fővárosi Ítélőtábla 16.Gf.40.300/2007/5. számú ítéletével befejezett perében az említett jogerős ítélet ellen a felperes által benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán meghozta a következő

í t é l e t e t :

A Legfelsőbb Bíróság mint felülvizsgálati bíróság a Fővárosi Ítélőtábla 16.Gf.40.300/2007/5. számú ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az alperesnek 15 nap alatt 360.000 (Háromszázhatvanezer) forint felülvizsgálati perköltséget és az államnak külön felhívásra 2,500.000 (Kétmillió-ötszázezer) forint le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket.

Ez ellen az ítélet ellen további jogorvoslatnak nincs helye.

I n d o k o l á s :

A keresetben előadottak szerint az alperes az 1991. évi XXV. törvény (Kpt.) 8.§ (1) és (3) bekezdésében, valamint a Ptk. 2., 4. és 5. §-ában írtakat megsértette azzal, hogy nem biztosított a felperes számára - 1998-2006. közötti időszakban - kárpótlási jegyeiért megfelelő állami vagyont, a kárpótlási jegyek felhasználása során a vásárlói és a kínálati oldal összhangját nem teremtette meg; 2003. végéig a kárpótlási jeggyel bevont vagyon értéke az összes privatizált vagyonhoz képest nem érte el a törvényben meghatározott 10 %-ot. Nem adott lehetőséget 2004. március 1-je és 3-a között az M. Rt. részvényeinek értékesítése során kárpótlási jegyek ellenében részvények vásárlására. E jogellenes magatartással okozati összefüggésben a felperest kár érte amiatt, hogy kárpótlási jegyeit nem tudta sem állami vagyonra cserélni, sem valós áron értékesíteni, így 29,694.720 Ft tényleges kár érte a kárpótlási jegyeinek értékvesztése miatt, valamint az M. részvények értéknövekedése folytán 147,262.707 Ft haszontól és a részvények után járó 1,633.321 Ft osztaléktól is elesett. A még birtokában lévő 2642 db kárpótlási jegyért 708 db M. részvény kiadására is kérte az alperest kötelezni. Elsődlegesen kártérítési igényt érvényesített az alperessel szemben, másodlagosan jogalap nélküli gazdagodás címén kérte az alperes marasztalását.

Az alperes a kereset elutasítását kérte.

Az elsőfokú bíróság 10. sorszámú ítéletével a keresetet elutasította. Álláspontja szerint a Kpt. 8.§ (3) bekezdésének helyes értelmezése szerint nem az egyes tranzakciók vonatkozásában, hanem kizárólag a vagyonmérleg szerinti vagyon arányában vizsgálható, hogy az M. Rt-ben lévő állami részesedés értékesítése során fogadott-e el az alperes az ellenérték 10 %-ának mértékéig kárpótlási jegyet. Mivel a Magyar Állam részesedése az M. Rt-ben jelenleg is meghaladja a 10 %-ot, nem lehet megállapítani, hogy az alperes jogszabályba ütköző, tehát jogellenes magatartást tanúsított volna. Alaptalan a Ptk. 361.§ (1) bekezdése alapján előterjesztett másodlagos kereset is, az alperesnél nem következett be a felperes terhére vagyongyarapodás.

A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. Jogi álláspontja szerint a jogszabályok csupán elvi lehetőséget biztosítottak a felperes számára ahhoz, hogy a privatizáció során értékesítésre kerülő részvények vásárlására fordíthassa kárpótlási jegyeit, alanyi jogosultság hiányában viszont az alperes értékesítési tranzakcióit nem kifogásolhatta. Erre tekintettel valamennyi kereseti kérelme alaptalan.

A felperes felülvizsgálati kérelme alapján a Legfelsőbb Bíróság mint felülvizsgálati bíróság végzésében a fentebb ismertetett másodfokú ítéletet hatályon kívül helyezte és a másodfokú bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasította. A végzés lényege szerint a felperesnek a kereset előterjesztésére volt alanyi joga, sérelmezhette az alperes jogszabályba ütköző magatartását, ezért a másodfokú bíróságnak új eljárásban kell állást foglalnia a kereseti kérelmek tárgyában.

A másodfokú bíróság a megismételt eljárásban meghozott ítéletével helybenhagyta az elsőfokú bíróság ítéletét. A jogerős ítélet szerint a Kpt. 8.§ (3) bekezdésében írt 10 %-os arány "össz-privatizációs szinten" mindenkor, minden időszakban nem érvényesülhetett. Ugyan a Kpt. 8.§-ának (3) bekezdése értelmében főszabályként biztosítani kellett, hogy az értékesítési folyamat lezárásáig elfogadott kárpótlási jegyek összértéke elérje az átalakulási vagyonmérleg szerinti vagyon 10 %-át, - figyelemmel a többféle felhasználási lehetőségre is - a Kpt. nem tartalmazott ígérvényt arra nézve, hogy a privatizációs értékesítések során valamennyi kárpótlási jegy beváltásra kerül. A jogszabály nem írta elő a kisbefektetők védelmének kötelezettségét sem, a kárpótlási jegyek befektetési célú felvásárlása magában hordozta annak kockázatát is, hogy esetleg meghiúsul a kárpótlási jegy részvényre cserélésének a lehetősége.
Az M. Nyrt. esetében folyamatosan kellett volna biztosítani az egyes értékesítések alkalmával - azok üteméhez igazodva - a kárpótlási jegyek elfogadását. A privatizációs folyamat befejezéséig, azaz 2006. december 6-áig 26,192.106.400 Ft-ban kellett volna kárpótlási jegyet elfogadni, mert ez az összeg felelt meg az átalakulási vagyonmérleg szerinti vagyon 10 %-ának. Ezzel szemben az alperes 1995-ig 8,025.000.000 Ft értékben, majd legközelebb 2006. decemberében további 363,011.000 Ft értékben fogadott el kárpótlási jegyet, tehát az értékesítési folyamat lezárásakor csak 8,388.011.000 Ft volt az elfogadott kárpótlási jegyek értéke. Az alperes megsértette a privatizációs törvény 2.§-ában, valamint a Kpt. 7.§ (1) bekezdés a/ pontjában és 8.§ (3) bekezdésében írtakat azzal, hogy a 2004. márciusi részvény értékesítés során nem tette lehetővé kárpótlási jegy ellenében a részvényvásárlást, nem sértette viszont meg a Ptk. 2., 4. és 5.§-ában írt jogelveket.
Az alperes jogszerű eljárása esetén a felperes valóban potenciális vásárlóként léphetett volna fel és az alkalmazott allokációs technikát is figyelembe véve hozzájuthatott volna 131 db M. részvényhez, ez a lehetőség azonban csak eshetőleges volt. Ítéleti bizonyossággal nem lehet megállapítani, hogy a részvényekhez valóban hozzájutott volna, ugyanis az értékesítési szabályok alapján nem követelhette az alperestől a részvények eladására vonatkozó szerződés megkötését.
Ezért nem állapítható meg okozati összefüggés az alperes jogellenes magatartása és a felperes által állított kár között, és azt sem lehet megállapítani, hogy az alperes a felperes rovására jogalap nélkül gazdagodott volna.

A felperes felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet hatályon kívül helyezése mellett elsődlegesen a módosított keresetének helyt adó új határozat meghozatalát, másodlagosan a másodfokú bíróság új eljárásra és új határozat hozatalára utasítását kérte. Felülvizsgálati kérelmét az alábbiakkal indokolta:
A Kpt. 8.§ (1) és (3) bekezdésének mérlegelést nem engedő rendelkezései egyértelműek és ilyen egyértelmű rendelkezések figyelmen kívül hagyása esetén a bírói gyakorlat szerint nem lehet szó menthető jogalkalmazói tévedésről.
A jogerős ítélet téves állításával szemben a felperes - alanyi kárpótoltság hiányában - az értéktőzsdén vásárolt kárpótlási jegyeit kizárólag részvényvásárlásra használhatta fel. 
A másodfokú bíróság a diszkrimináció tilalmába ütközően a szerzés módja alapján tett különbséget az értékpapír-tulajdonosok között. Azért mentesítette ugyanis az alperest a kártérítés megfizetése alól, mert a felperes befektetési céllal, vásárlás útján szerezte meg a kárpótlási jegyeit, holott a felperes csak jogos követelést megtestesítő értékpapírt kívánt vagyonra átcserélni.
Az allokációs technika alkalmazására való hivatkozás azért alaptalan, mert a Kpt. 8.§ (1) bekezdésének korlátozást nem engedő rendelkezése alapján önmagában az is jogellenes lett volna, ha az allokációs technika okán a felperesnek csak 131 részvény megvásárlására lett volna lehetősége.
Szemben a másodfokú bíróság álláspontjával, az adott esetben fennállt az okozati összefüggés a jogellenes magatartás és a bekövetkezett kár között. Azzal, hogy az alperes 2004. márciusában elmulasztotta a kárpótlási jegyek ellenében történő részvényértékesítést, mulasztásos jogsértést követett el, mely megalapozta kártérítési felelősségét. Logikátlanul hivatkozik a jogerős ítélet a szerződéskötési kötelezettség hiányára, mert a felperes nem a szerződéskötési kötelezettségre, hanem a szerződésen kívül okozott kárra és jogalap nélküli gazdagodásra alapította keresetét.
Az alperes jogellenes mulasztása a károkozásban releváns okként szerepelt. Az alperes olyan jogi normát sértett meg, melynek az volt a célja, hogy a kárpótlási jegy birtokosok értékpapírja az időmúlás miatt ne devalválódjon. Az alperes irányította az egész privatizációt, ő határozta meg, hogy mely társaság mennyi részvényét mikor kell felajánlani kárpótlási jegyben megtestesülő követelés ellenében. Az alperesnek számolnia kellett azzal, hogy amennyiben elmulasztja a Kpt. 8.§ (1) és (3) bekezdésében írtak teljesítését, az események normális, és rendszerinti lefolyása mellett ezzel a felperesnek kárt okozhat. Egyébként erre a felperes is figyelmeztette.
Amennyiben az alperes felajánlotta volna a törvény által kötelezően meghatározott mennyiségű részvényt kárpótlási jegy ellenében cserébe, akkor a felperes az összes kárpótlási jegyéért - nemcsak eshetőlegesen, hanem biztosan - M. részvényt kapott volna. Az allokáció a perbeli esetben nem vizsgálható, mert 2004. márciusában egyáltalán nem lehetett kárpótlási jegy ellenében MOL részvényt vásárolni.
Az alperesnek 2004. március 3-án az összes - 492.000 db - M. Nyrt. részvényt elsősorban a kárpótlási jegy tulajdonosoknak kellett volna felajánlania ahhoz, hogy a 10 %-os elfogadás ütemezetten teljesüljön. A Kpt. 8.§ (1) bekezdésében írtakkal ellentétesen azonban 2004. márciusában kizárólag hitelből és készpénzből lehetett vásárolni 492.000 db M. részvényt, az allokációs kiírás tehát csak erre az igénylési módra vonatkozott. Előnyök szerzése végett pedig - azért, hogy ne kelljen kártérítést fizetnie - a Ptk. 4.§ (4) bekezdésében írtakra tekintettel nem hivatkozhat az alperes arra, hogy a részvényértékesítés kiírására jogellenesen került sor. Az alperes kimentésére csak az adhatott volna alapot, ha szabályszerű kiírás mellett sem tudott volna minden kárpótlási jegy ellenében részvényt igénylőnek M. részvényt adni. 2004. első negyedévében a piaci szereplőknél összesen 446.000 db kárpótlási jegy volt, tehát amennyiben minden kárpótlási jegy tulajdonos egyszerre jelentkezett volna a 2004. márciusi nyilvános részvényértékesítésen, a 446.000 db kárpótlási jegyért is csak 119.571 db M. részvényt kellett volna adnia az alperesnek, azaz jóval kevesebbet, mint az akkor értékesített 492.000 db.
A 2006. november 20-ai értékesítés során került sor egyidejű készpénzes és kárpótlási jegyes allokációs kiírásra, ahol a kárpótlási jegy tulajdonosok összesen 260.000 db részvényt korlátlan mennyiségben elsőbbséget élvezve vásárolhattak kárpótlási jegyeikért. Kárpótlási jegy ellenében történő értékesítés esetén allokációra azonban csak akkor kerülhet sor, ha több kárpótlási jegy van forgalomban adott időszakban általában, mint amennyi a kötelezően ütemezetten felajánlandó részvénymennyiség ellenértéke. E feltétel hiányában az alperes a kárpótlási jegy tulajdonosokat korlátozó allokációs feltételeket nem támaszthat.
A felperes bizonyította a per során, hogy igényt tartott az M. részvényekre, kárpótlási jegyeit 2004. március 3-án banki letétbe is helyezte, és levezette, hogy az igényelt részvényeket kétséget kizáróan meg kellett volna kapnia. Az alperes viszont meg sem kísérelte annak bizonyítását, hogy a felperes nem kaphatta volna meg az igényelt mennyiséget.
A szerződéskötési kötelezettség hiánya a perbeli esetben teljesen irreleváns volt. A Legfelsőbb Bíróság a BH 2005. évi számában 364. sorszám alatt közzétett jogesetben kimondta, hogy a pályázati eljárás szabályainak megsértése ellenére mentesül a kártérítési felelősség alól a pályázat kiírója, mert megilleti az a jog, hogy egyetlen pályázóval se kössön szerződést. Ez a döntés azonban jelen esetben nem irányadó, mivel a Kpt. nem teszi lehetővé az alperes számára, hogy a részvényértékesítést megtagadja, a részvényigényléseket semmibe vegye. Az európai jogalkalmazásban többször felmerül a károkozás következtében beálló esélykiesés okozatosságának elismerése. Jelen esetben azonban ennél sokkal nyilvánvalóbb az okozati összefüggés fennállása.
Ismételten megsértette a másodfokú bíróság a Pp. 213.§ (1) bekezdésének, továbbá a Pp. 3.§ (1) és (2) bekezdésének rendelkezéseit azzal, hogy a Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyező végzése ellenére sem vizsgálta a másodlagos jogcímeken előterjesztett kereseti kérelmeket. Csupán utalt arra, hogy a Ptk. 2.§ (4), és 5.§-a, valamint 361.§ (1) bekezdése alapján előterjesztett keresetek alaptalanok, de álláspontját nem indokolta meg. Ez az eljárása sérti az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, Rómában kelt Egyezmény 6, 13, 14. cikkelyét és az első kiegészítő Jegyzőkönyv 1. cikkét.

Az alperes a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

A kereset szerint a felperes azért vásárolt 1998-tól kárpótlási jegyeket, mert abban bízott, hogy az alperes - ahogy azt 1998. előtt is tette - megfelelő mértékű állami vagyont ajánl majd fel a kárpótlási jegyek beváltása céljából és nem korlátozza a kárpótlási jegyek vásárlási célú felhasználását. Az alperes azonban 1998. és 2004. között csak egyetlen alkalommal, az F. Rt. esetében tette lehetővé, hogy a kárpótlási jegyek tulajdonosai kárpótlási jegyeiket részvényre "cseréljék", míg más átalakulással létrejött gazdasági társaságok esetében csak a vételár 10 %-ának erejéig fogadott el a vevőktől kárpótlási jegyeket és ily módon ellehetetlenítette, hogy a kisbefektetők készpénzfizetés nélkül, kárpótlási jegyeik ellenében juthassanak részvényekhez. A felperes kereseti kérelmei megfogalmazásakor abból indult ki, hogy amennyiben az alperes biztosította volna az M. Nyrt. 2004. március 1-je és 3-a közötti részvényértékesítése során 36.388 db kárpótlási jegye ellenében M. részvények vásárlását a felperes számára, akkor a felperes 9751 db M. részvényhez jutott volna, melyek alapján osztalékra is jogosult lett volna. Mivel azonban az alperes törvényi kötelezettségét elmulasztotta, e mulasztásos jogsértéssel okozati összefüggésben a felperes kénytelen volt 2005. szeptember 29-én kárenyhítés céljából 33.744 db, 1000 Ft címletű kárpótlási jegyét 862 Ft/db forgalmi értéken számolva mindössze 29,087.328 Ft-ért értékesíteni, holott amennyiben 2004. márciusában 9751 db M. részvényt szerezhetett volna az 1742 Ft névértékű 36.388 db kárpótlási jegye fejében, 2005. szeptember 29-én azokat 222,176.535 Ft vételár fejében értékesíthette volna. Ezen adatok alapulvételével kérte a felperes, hogy a bíróság kártérítés címén összesen 179,741.356 Ft és kamatai megfizetésére, valamint 708 db M. részvény kiadására kötelezze az alperest, illetve amennyiben a részvény kiadására irányuló kereseti kérelmet alaptalannak találná, az alperest kártérítés címén további 14,078.216 Ft és kamataiban marasztalja. Másodlagosan jogalap nélküli gazdagodás címén 193,007.006 Ft megfizetésére kérte kötelezni az alperest. A kár mellett megjelölte keresetében azt is, hogy az alperes mely jogszabályok rendelkezéseit sértette meg.

Valamely jogszabály megsértése polgári jogi szempontból azonban akkor minősül jogellenesnek, ha az károsodáshoz vezet. Az adott magatartást vagy mulasztást a közte és a kár közötti okozati összefüggés avatja jogellenessé. Vizsgálnia kellett a másodfokú bíróságnak ezért, nemcsak azt, hogy az alperes a privatizációs döntések meghozatala során követett-e el mulasztásos jogszabálysértést, hanem azt is, hogy e jogellenes magatartás miatt kényszerült-e a felperes 2005. szeptember 29-én kárpótlási jegyeinek értékesítésére és - a felperes szerint ebből eredő - vagyonvesztés elszenvedésére. A Legfelsőbb Bíróság álláspontja szerint a másodfokú bíróság jogszabálysértés nélkül állapította meg az okozati összefüggés fennállásának hiányát.

A Kpt. 5.§-ának (2) bekezdése szerint a kárpótlási jegy bemutatóra szóló, átruházható, az állammal szemben fennálló követelést névértékben megtestesítő értékpapír. A kárpótlási jegy a törvény 7.§-ában írtak szerint állami vagyon vásárlására - és nem készpénzre - jogosítja fel a birtokosát, így egyebek mellett arra is, hogy a kárpótlási jegyek birtokosa - a Kpt. 7.§ (1) bekezdés a/ pontjában írtak szerint - az állami tulajdon privatizációja során értékesítésre kerülő részvényeket vásárolhasson kárpótlási jegy ellenében. Az alperest tehát törvényi kötelezettség terhelte az állami vagyon felajánlására, viszont a kárpótlásra jogosultat nem terheli kötelezettség e vagyon elfogadására, ezért a kárpótlási folyamat nem zárható le addig, amíg olyan vagyon van, amely időlegesen állami tulajdonba tartozik. A beváltási lehetőségnek tehát csak ez lehet az időbeli korlátja. A Kpt. 8.§-ának (3) bekezdése kimondja, hogy a gazdasági társasággá átalakuló állami vállalatok vagyonmérleg szerinti vagyonának legalább 10 %-áig kell ellenértékként kárpótlási jegyet elfogadni, az ezen felüli mértéket pedig az Állami Vagyonügynökség határozza meg. Ez a 10 %-os mérték tehát egy alsó határt jelentett, melynek betartásától az alperes csak a Kpt. 8.§ (5) bekezdésében írt esetben térhetett el. 
A Legfelsőbb Bíróság 4. sorszámú végzésében már kifejtette, hogy az alperesnek minden egyes átalakulással létrejött gazdasági társaság állami vagyonának értékesítései során úgy kellett eljárnia, hogy az egyes értékesítések alkalmával elfogadott kárpótlási jegyek összességükben kitegyék, elérjék az adott cég vagyonmérleg szerinti vagyonának legalább 10 %-át, és nincs olyan előírás, hogy a 10 %-os kötelezettségnek csak az összes privatizált vagyon tekintetében kellene fennállnia. Az állam tulajdonában álló részvények értékesítését (a privatizációt) az 1995. évi XXXIX. törvény (Pr.tv.) az alperes feladatává tette. A Pr.tv. 27.§-a meghatározta, hogy az átalakulással létrejött gazdasági társaságok állami részesedéseit milyen módon kell az alperesnek értékesítenie, és kimondta azt is, hogy az értékesítés során a Pr.tv. 2.§-ában írt követelmények figyelembevétele mellett kell eljárnia. A Pr.tv. 2.§ (1) bekezdése e követelményeket a/-i/ pontig sorolja fel, és a kilenc követelmény egyikeként fogalmazza meg a kárpótlási jegy ellenében történő megfelelő vagyonjuttatást. A Pr.tv. 4.§ (2) bekezdése előírásként fogalmazta meg az alperes számára a foglalkoztatás-politikai, versenypolitikai, illetve környezetvédelmi szempontok megfelelő érvényesüléséről való gondoskodást is. Az alperesnek tehát számos össztársadalmi érdek figyelembevétele mellett kellett meghoznia privatizációs döntéseit. Emellett azt is számításba kellett vennie, hogy az éves költségvetési törvény miként határozza meg az állam törvényben vállalt kötelezettségeinek teljesítéséhez szükséges vagyonátruházások mértékét, illetve a központi költségvetés részére előirányzott befizetésének mértékét (Pr. tv. 24.§ /1/ bekezdés). Mindezen rendelkezések is megerősítik, hogy az alperesnek - ahogy az a Kpt. 8.§ (3)I bekezdésének nyelvtani értelmezéséből is következik és ahogy azt a másodfokú ítélet is helyesen megállapította - a Kpt. 8.§ (3) bekezdésében írt 10 %-os mérték meglétét nem mindenkor, minden időszakban, nem minden egyes privatizációs tranzakció során kellett biztosítania, csak arra kellett figyelemmel lennie, hogy az adott cég értékesítési folyamatának lezárásáig elfogadott kárpótlási jegyek összértéke elérje az átalakulási vagyonmérleg szerinti vagyon 10 %-át. Amennyiben az elfogadott kárpótlási jegyek összértéke e mérték alatt marad még nem jelenti azt, hogy az alperes a felajánlási kötelezettségét megszegte, mert az elfogadás lehetősége a kereslettől is függ. Kártérítési felelőssége pedig az átalakulási vagyonmérleg szerinti vagyon 10 % alatti felajánlása esetén sem áll fenn, ha még ennyi sem kelt el kárpótlási jegyek ellenében.

Azt is helyesen állapította meg a másodfokú ítélet, hogy a Kpt-ből nem vezethető le az ún. kisbefektetők védelmének kötelezettsége. A Kpt. nem határozta meg, hogy a 10 %-os mértékű kárpótlási jegy állományt milyen arányban kell elfogadnia a kisbefektetőktől és egyéb befektetőktől, mint ahogy azt sem, hogy az elfogadott kárpótlási jegyek tulajdonosai között milyen arányban kell lennie alanyi jogon kárpótoltaknak, illetve olyan személyeknek, akik vásárlás útján jutottak hozzá kárpótlási jegyeikhez. A Pr.tv. 1.§ (1) bekezdése ugyan valóban kimondja, hogy az alperes elsődleges feladata az állam tulajdonában álló társasági részesedések és egyéb állami vagyon mielőbbi értékesítése magántulajdonosok részére, de a magántulajdonosokon belül nem különbözteti meg a kis- vagy nagybefektetőket és nem szól az értékesítés üteméről sem. Ez azonban nem jelentette azt, hogy az alperes mindenfajta ellenőrzés nélkül működött volna. Az alperes igazgatósága köteles volt félévenként tájékoztatni a tevékenységet ellenőrző Állami Számvevőszéket a hozzá rendelt vagyon változásairól, hasznosításáról, a kormánynak pedig évente kellett az Országgyűlésnek beszámolnia az alperes tevékenységéről, egyebek mellett az alpereshez rendelt vagyon alakulásáról, hasznosításának eredményéről is. Minthogy a speciális jogszabályok nem tették az alperes számára kötelezővé különböző típusú befektetők érdekeinek érvényesítését, ezért nem lehet a Ptk. alapelveinek megsértését megállapítani a kárpótlási jegy elfogadási kötelezettségének a teljesítése során. Ugyanezen oknál fogva alaptalanul hivatkozott a felperes a Római Egyezmény megsértésére is.

A kárpótlási jegy átruházható értékpapír volt, így a felperes jogosult volt 1998. nyarától kárpótlási jegyeket vásárolni, azaz készpénzvagyonát befektetési céllal kárpótlási jegybe fektetni. Ebben az időszakban azonban a kárpótlási jegy már évek óta nem kamatozott, a befektetés időbeli, illetve haszonnal való megtérülése bizonytalan volt. Míg az alperest terhelte a Kpt. 8.§ (3) bekezdésében írt esetben és mértékig a kárpótlási jegyek elfogadásának kötelezettsége, és e kötelezettség teljesülése érdekében megfelelő felajánlásra volt köteles, nem voltak kötelesek a felajánlás elfogadására a kárpótlási jegy tulajdonosok. Saját üzleti döntésüktől függött, hogy kívánnak-e élni a részvényvásárlás lehetőségével.

A felperes a befektetéssel olyan kockázatot vállalt, amely az alanyi kárpótoltak és a megfelelő tőkével rendelkező befektetők esetében nem áll fenn. A megvásárolt kárpótlási jegyek ugyanis nem válthatók át bármikor és bármilyen vagyonra, hanem csak egy adott időszakban az alperes által kijelölt állami vagyonra vagy pályázati kiírás vagy nyilvános ajánlattétel útján. A pályázaton pedig a versenyhelyzet további bizonytalanságot teremt a megtérülést illetően.

Bár kétségtelen, hogy a privatizáció üteme 1998. után csökkent, de az alperes ezt követően is biztosította a kárpótlási jegyek felhasználását, igaz, hogy döntően a többségi vagy minősített többségi készpénzes kivásárlások során kiírt pályázaton, amely privatizációs módszerre a törvényben írt egyéb szempontoknak való megfelelés érdekében került sor, és az ún. Forrás portfolió összeállításával kárpótlási alapot hozott létre. A felperes nem tudott élni a nagybefektetői kivásárlások során a kárpótlási jegy beváltásával, a F. Rt. részvényeket viszont nem kívánta kárpótlási jegyei ellenében megszerezni.

Az alperes a 1176/2002. (XII.10.) Korm. határozat, valamint az ennek alapján kiadott 15/2002. (X.10.) SzRJGy határozat alapján - 2003. június 30-a és július 20-a között nyilvános értékesítésre ajánlotta fel alaptőke-emelés formájában az F. Rt. 4,601.783 db 1000 Ft névértékű törzsrészvényét és 4,000.000 db 1000 Ft névértékű osztalékelsőbbségi részvényét akként, hogy minden darab részvény 1 db 1000 Ft címletértékű kárpótlási jegy ellenében szerezhető meg. Ez alkalommal a felperes által sem vitatott alperesi előadás szerint az alanyi kárpótoltak csak összesen 512.254 db, a nem alanyi kárpótoltak pedig csak összesen 3,571.830 db részvényt jegyeztek, a kárpótlási jegy ellenében pedig összesen 3,491.565 db törzsrészvény és 592.519 db osztalékelsőbbségi részvény vásárlására került sor. A felperes azonban a részvényjegyzésen nem vett részt, holott ez alkalommal valamennyi kárpótlási jegyét részvényre "cserélhette" volna. A felperes - saját előadása szerint - az F. Rt. részvényeinek megszerzését nem tartotta megfelelő befektetési lehetőségnek. 

Az nem nyert a perben bizonyítást, hogy a kárpótlási jegyek forgalmi értéke az állami vagyon felajánlásának csökkenése miatt olyan jelentősen esett, hogy a felperes további károsodásának megelőzése érdekében a kárpótlási jegyeinek piaci értékesítésére kényszerült volna. Köztudomású, hogy a nagybefektetői kivásárlások a kárpótlási jegyek iránti keresletet növelik. A felperes a meghatározott névértékű kárpótlási jegyeit ezen érték alatt - piaci áron vásárolta - és piaci áron is adta el. Az M. Rt. privatizációja 1994-től folyamatosan kisebb-nagyobb megszakításokkal folyt. A felperesnek nem volt alanyi joga arra, hogy e privatizáció bármelyik ütemében zajló részvényjegyzés során - befektetési érdekeinek érvényesítése végett - kárpótlási jegyeinek beváltását igényelje.

Kárpótlási jegyeinek 2005. szeptember 29-ei eladásakor befektetői döntést hozott azzal, hogy a kárpótlási jegyeit készpénzre váltotta nem bízva abban, hogy azokat névértéken, számára is előnyösen, állami vagyonra tudja cserélni. Nem bizonyított tehát, hogy az alperes jogellenes magatartásával előidézett kényszerhelyzetben volt és csak így tudta elhárítani, hogy készpénzének kárpótlási jegyekbe való fektetése miatt nagyobb veszteség érje.

Az M. Rt. privatizációja csak 2006. végén zárult le, amikor az alperes 1,893.676 db részvényt ajánlott fel vásárlásra, elsősorban lakossági befektetők részére. A kárpótlási jegy tulajdonosok ez alkalommal összesen legfeljebb 260.000 db részvényt igényelhettek, azzal, hogy a vételár 25 %-át készpénzben kellett megfizetniük. A kárpótlási jegyek felhasználása folytán azonban a lakossági befektetők csak 33.434 db részvényt igényeltek, és 363,011.000 Ft összcímletértékű kárpótlási jegyet használtak fel a vásárlás során. Egyértelmű, hogy amennyiben a felperes 2005. szeptemberében nem adta volna el kárpótlási jegyeit, akkor az M. Rt. 2006. november 21-től december 1-jéig tartó lakossági értékesítése során kárpótlási jegyeit M. részvények vásárlására fordíthatta volna.
Miután az M. Rt. privatizációja csak 2006. végén zárult le, csak ezt követően lehet megállapítani azt, hogy az alperes a privatizáció során eleget tett-e a Kpt. 8.§ (3) bekezdésében írt kötelezettségének. A másodfokú bíróság megállapította, hogy az M. Rt. privatizációjának a lezárásakor az elfogadott kárpótlási jegyek értéke nem felelt meg az átalakulási vagyonmérlegben meghatározott vagyon 10 %-ának, tehát az alperes jogszabályba ütköző magatartást tanúsított. A Legfelsőbb Bíróság már a hatályon kívül helyező végzésében is kifejtette azt az álláspontját, hogy az adott gazdasági társaságban lévő állami vagyon értékesítése során kell a 10 %-os törvényi aránynak megvalósulnia. Csak az adott gazdasági társaság privatizációjának a befejezésekor dönthető el tehát, hogy a törvényi minimum azért nem valósult meg összességében, mert nem volt elég állami vagyon felajánlva, vagy mert nem volt megfelelő kereslet rá a kárpótlási jegy birtokosainak a részéről. Az alperes nem vitatta, hogy a felajánlás mértéke is alatta maradt a 10 %-nak. Nem lehet azonban az okozati összefüggést megállapítani a fedezethiány és a kárpótlási jegyek beváltásának elmaradásából eredő kár között akkor, ha még a 10 % alatt felajánlott részvények jegyzése sem történik meg kárpótlási jegyek ellenében. Ez esetben nem lehet alappal arra hivatkozni, hogy az alperes megakadályozta a kárpótlási jegyek beváltását azzal, hogy nem biztosított a privatizáció során elegendő vagyoni fedezetet. Amennyiben a felperes a kárpótlási jegyeit megtartja eredménnyel vehetett volna részt a részvények kárpótlási jegyek ellenében történő nyilvános részvényjegyzéseken. Azt azonban alappal nem sérelmezheti, hogy az M. privatizációjának általa kiválasztott ütemében nem volt módja a kárpótlási jegyeinek beváltására.

A jogalap nélküli gazdagodás törvényi tényállási elemei nem állnak fenn. Jogalap nélküli gazdagodásról akkor lehetne beszélni, ha az alperes jogcím nélkül gazdagodott volna olyan vagyoni előnnyel, melyet a felperestől vont el. Jelen esetben azonban az alperesnek volt jogalapja ahhoz, hogy 2004. márciusában az eladott részvények ellenértékét a vevőktől átvegye, és az átvett ellenérték semmiképpen nem minősült a felperestől elvont vagyonnak. Nyilvánvalóan nem gazdagodott az alperes jogalap nélkül azzal az összeggel, melytől a felperes azért esett el, mert nem tudott 2004. márciusában M. részvényhez jutni és így nem tudta e M. részvényeket 2005-ben értékesíteni. Nem gazdagodott az alperes azzal a 32,021.440 Ft-tal sem jogalap nélkül a felperes rovására, mely értékben nem juttatott vagyont a felperesnek kárpótlási jegyei ellenében, és nem gazdagodott azon részvények 2004-2005. évre eső osztalékával sem jogalap nélkül, mely részvényeket a felperes meg sem szerzett.

A Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítélet hatályában való fenntartásáról a Pp. 275.§ (3) bekezdése alapján döntött. A felperes eredménytelen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be, ezért köteles megfizetni a Pp. 270.§ (1) bekezdése és 78.§ (1) bekezdése alapján az alperes ügyvédi munkadíj formájában felmerült felülvizsgálati perköltségét - melynek mértékét a Legfelsőbb Bíróság a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3.§ (5) és (6) bekezdése alapján, mérsékelt, ÁFA-val növelt összegben állapította meg - továbbá köteles megfizetni a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 10.§ (2) bekezdése alapján az illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket.

Budapest, 2008. május 20.

Salamonné Dr. Solymosi Ibolya s. k. a tanács elnöke,
Dr. Lőrincz Györgyné s. k. előadó-bíró,
Gyöngyösiné Dr. Gyügyei Klára s. k. bíró

A kiadmány hiteléül:

(  Hajdu Mihályné  )
                                          bírósági írnok