Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
12.K.32.091/2016/8

A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a dr. Balatonfüredi Ügyvédi Iroda - dr. Balatonfüredi Sándorügyvéd - (cím.) által képviselt felperes neve (cím) a dr. Nagy Gábor jogtanácsos és ....... kormánytisztviselő által képviselt Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság (alperes címe.) alperes ellen adóügyben hozott határozat (hivatkozási szám: 2928604911 és  2928607901) bírósági felülvizsgálata iránt indított perében meghozta a következő 

í t é l e t e t :

A bíróság a felperes keresetét elutasítja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 80.000 (Nyolcvanezer) forint perköltséget.

Kötelezi a felperest, hogy a tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt 456.400 (négyszázötvenhatezer-négyszáz) forint kereseti illetéket - az illetékügyi hatóság külön felhívására - a Magyar Állam javára fizesse meg.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

I n d o k o l á s

Az irányadó tényállás szerint a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-budapesti Adóigazgatósága Magánszemélyek és Egyéni Vállalkozók Ellenőrzési Főosztály Magánszemélyek és Egyéni Vállalkozások Ellenőrzési Osztály 1. a ... számú megbízólevéllel személyi jövedelemadó adó adónemben és százalékos egészségügyi hozzájárulás adónemben bevallások utólagos vizsgálatára irányuló ellenőrzést folytatott le a felperesnél a 2008., 2009., 2010. valamint 2011. és 2012. évekre vonatkozóan. Az elsőfokú adóhatóság az ellenőrzés megállapításait realizáló, 2014. szeptember 30. napján kelt 3033290637 iktatószámú határozatával a felperes terhére a két adónem tekintetében - beleértve a 2008. évet is - mindösszesen 17.915.335,- forint adókülönbözetet állapított meg, melyet teljes egészében adóhiánynak minősített. Az adóhiány után - 75 %-os bírságmérték alkalmazásával - 11.015.818,- forint  adóbírságot szabott ki és 6.473.987 forint késedelmi pótlékot írt elő.

A per szempontjából releváns adatok szerint a felperes elnök-vezérigazgatója volt 2015. április 3. napjáig az 1997. július 7. napján alakult 1. sz. Zrt.-nek (a továbbiakban: Zrt.). A felperes tagi hitelt nyújtott és tagi hitel visszafizetésekben részesült a Zrt. vonatkozásában. A Zrt.-nél  2007-2012 évek tekintetében egyes adókötelezettségek teljesítésére irányuló ellenőrzés (... számú megbízólevéllel indult) és a kiegészítő ellenőrzés alapján - amely a felperes vizsgálata szempontjából kapcsolódó és kapcsolódóval egy tekintet alá eső ellenőrzésnek minősültek - az eljáró adóhatóság megállapította: a felperes 2008. évben 15.500.000 forint, 2009. évben 121.600.000 forint, 2010. évben 1.270.000 forint, 2011. évben 25.700.000 forint, 2012. évben 28.300.000 forint tagi kölcsönt nyújtott a Zrt. részére, mely összegeket jelen, vagyonosodási vizsgálatban a revízió a felállított vagyonmérlegben felperes készpénzes kiadásai közt vette figyelembe. A kapcsolódó vizsgálat megállapításai szerint továbbá: a Zrt. a felperes részére 2008. évben 23.000.000 forint, 2009. évben 156.500.000 forint, 2010. évben 55.500.000 forint, 2011. évben 8.050.000 forint, 2012. évben 57.280.000 forint  tagi kölcsön visszafizetést teljesített. Az adóhatóság a kiadási pénztárbizonylattal alátámasztott készpénzben történt tagi hitel visszafizetéseket vette  figyelembe a felperes készpénzes bevételei között. 
Ugyanakkor nem fogadta el a felperes készpénzes bevételei között és a vagyonosodási vizsgálat szempontjából a 2008. január 1-jei nyitó tétel összege vonatkozásában az állítólagosan 2007. december 31-én a Zrt. részéről a felperesnek teljesített 16.000.000 forint tagi kölcsön visszafizetést. Az ellenőrzés során ugyanis  a felperes rendelkezésre bocsátotta a 2007. december 31. napján kelt a felperes és a Zrt.  között létrejött átvételi elismervényt és ugyanezen a napon kiállított 297 sorszámú kiadási pénztárbizonylatot (miszerint a felperes részére készpénzben visszafizetésre került 16.000.000 forint tagi kölcsön).
A revízió megállapította, hogy egyrészt az adott tagi kölcsön visszafizetéséhez csak úgy állt rendelkezésre elegendő készpénz a Zrt. pénztárában, hogy ugyanezen a napon a .... tagjai (1. Kft., 2.  Kft. és a 3.  Kft.) tagi hitel visszafizetést teljesítettek a Zrt. részére; másrészt a három társaságnál folytatott kapcsolódó vizsgálat eredménye szerint a Zrt. könyvelése nem a valós adatokat tartalmazza: a partnerek közül a 2.  Kft. nem rendelkezett elegendő készpénzzel ahhoz, hogy 2007. december 31-én a tagi hitel visszafizetését tudja teljesíteni a Zrt. részére; harmadrészt a Zrt.-nél kölcsönügyletek vonatkozásában a dokumentumok utólag kerültek kiállításra, illetve azokon a Zrt. esetében nem a dokumentumokon szereplő időpontban hatályos cégbélyegző került szerepeltetése. A megállapítás szerint az esetleges utólagosan végrehajtott könyvelési tranzakciók annak céljából történtek, hogy a tagi hitel felperesnek való visszafizetése valós voltát igazolják. Mindezek alapján az elsőfokú adóhatóság 2008. január 1. napjára vonatkozóan a vagyonmérleg nyitó készpénzkészletét 0,- forintban állapította meg, és a felperes által állított tagi kölcsön visszafizetést - hitelt érdemlő bizonyítás hiányában -   nem vette figyelembe ezen időpontra vonatkozó  készpénzes állomány tekintetében.

Az elsőfokú határozattal szemben a felperes fellebbezést terjesztett elő, amelyben - többek között - sérelmezte a 2008. január 1-i nyitó tétel meghatározása, és így a 16.000.000 forint tagi kölcsön visszafizetése kapcsán tett megállapítás jogszerűségét. Előadta, hogy a Zrt.-nél a számviteli szabályoknak megfelelően kerültek a pénzmozgásokat igazoló bizonylatok könyvelésre; a jogszabály a pénztárjelentés napra készen történő vezetését írja elő; véleménye szerint az adott napon belül nincs annak jelentősége, hogy az egyes pénzügyi események milyen sorrendben kerülnek bizonylatolásra, kizárólag az számít, hogy az adott pénztári napon a pénztárjelentés valamennyi, aznapi bizonylat szerinti pénztáregyenleget matematikailag is helyesen rögzítse.
Sérelmezte továbbá a balassagyarmati ingatlan megszerzésének körülményei kapcsán, hogy az adóhatóság nem bizonyította, miszerint a 9.000.000 forint vételárrész megfizetése csak 2008, 2009. években történt. Előadta, hogy emlékezete szerint ezen összeg kiegyenlítésére ügyvédi letétbe történő teljesítés útján 2007. év folyamán került sor.
Egy másik megállapítás kapcsán pedig kifogásolta, hogy az elsőfokú adóhatóság nem döntötte meg a kölcsön kapcsán keletkezett tartozáselismerő nyilatkozat, mint kölcsönről szóló közokirat bizonyító erejét arra vonatkozóan, hogy a vizsgált időszakban a felperes személy 1 30.000.000 forint összegű kölcsönt kapott.

A felperes fellebbezése folytán eljárt alperesi jogelőd a 2014. december 13. napján kelt 2928604911 iktatószámú határozatával az elsőfokú határozatot helybenhagyta. Határozatának indokolásában rögzítette az ügy tényállását, az elsőfokú adóhatóság megállapításait, a felperes fellebbezésében foglaltakat, és a következőket állapította meg. 
A 16.000.000 forint tagi kölcsön visszafizetése kapcsán rögzítette: a Zrt. kapcsolódó ellenőrzése során kiadott kiegészítő jegyzőkönyvben az adóhatóság is elfogadta, hogy a rendelkezésre álló két db 297 pénztárbizonylaton szereplő aláírás egyazon személytől, a felperestől származik, ugyanakkor hangsúlyozandó: a 2007. december 31-én könyvelt pénztárbizonylatok (297-298) alapján az volt megállapítható, hogy azok az állítólagos tagi kölcsön visszafizetéseket nem megfelelően dokumentálták, a Zrt. képviselője által is elismerten a bizonylatok és a megállapodások nem egyidőben kerültek kiállításra. Helytálló ezért az a megállapítás, hogy a Zrt. ezen bizonylatok kiállítása és rögzítése során nem volt tekintettel a bizonylati elvvel és fegyelemmel kapcsolatos jogszabályi előírásokra, figyelemmel  a számvitelről szóló 2000. évi C. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 165. § (3) bekezdés a) pontjában foglaltakra, miszerint késedelem nélkül, készpénzforgalom esetén a pénzmozgással egyidejűleg rögzíteni kell a pénzeszközöket érintő gazdasági műveletek, események bizonylatainak adatait. Kiemelte, hogy a Zrt. által a kapcsolódó ellenőrzés során bemutatott 381. számú időszaki pénztárkarton és a fellebbezési eljárás során becsatolt ugyanezen pénztárkarton összevetését követően megállapítható volt: a Zrt. a kapcsolódó ellenőrzés során tett megállapítások tükrében utólag hajtott végre könyvelési tranzakciót annak céljából, hogy a tagi hitel visszafizetés valós voltát igazolja. Megjegyzése szerint  a felperes nem csatolt olyan dokumentumot, amely alkalmas lett volna arra, hogy az elsőfokú adóhatóság által becsült adóalaptól való eltérést hitelt érdemlően igazolja és a tagi kölcsön visszafizetés valós voltát alátámassza.
A balassagyarmati ingatlannal kapcsolatos felperesi hivatkozást sem fogadta el az alperes, mert egyrészt rögzítette, hogy a felperes emlékezete szerinti időpontok bizonyítása az adózó (felperes) érdekkörébe esik; ennek ellenére az összegek ügyvédi letétbe történő befizetésére pénztárbizonylatot nem mutatott be, holott azzal rendelkeznie kellett. Ennek hiányában a revízió az ellenőrzés során feltárt adatok adatok alapján a letét kifizetések időpontját (2008. és 2009) vette figyelembe a készpénzforgalmi mérlegben a felperes kiadásaiként, nem pedig az összegek letétbe helyezésének időpontját. Továbbá a fellebbezésében a felperes maga is elismerte, hogy sem az előszerződés, sem a szerződés nem tartalmaz adatot arra vonatkozóan, hogy pontosan mikor került sor a 9.000.000 forint (alperes pontosításával 9.500.000 forint) megfizetésére.
A személy 1 kapott kölcsön kapcsán az alperes fenntartotta, hogy az elsőfokú adóhatóság okszerűen jutott arra a következtetésre, hogy a nevezett nem rendelkezhetett 30.000.000 forinttal, így azt nem is adhatta kölcsön a felperes részére. Rögzítette, hogy a fellebbezéshez csatolt tartozáselismerő nyilatkozat az eljárás során az elsőfokú adóhatóság rendelkezésére állt már, amely egyedüli primer bizonylata egy ilyen kiemelkedő nagyságrendű ügyletnek. További dokumentum (kölcsönszerződés, pénzösszeg átadása- átvétele, végrendelet) pedig nem vitásan nem áll rendelkezésre, amely közvetlenül személy 1. lenne köthető, és amelyben a 30.000.000 forint mint felperes részére átadott kölcsönösszeg szerepelne. Kiemelte, hogy a hagyatékátadó végzés és a 21.Pfk.20.6383/20/4 számú végzés is egyedül az egyoldalú elismerő nyilatkozatra épül, így ezek bár közokiratok, azonban az adott ügyben a kölcsönügylet megtörténtére vonatkozó bizonyító erővel nem rendelkeznek. Megjegyezte, hogy a hagyatéki leltár szerint a 3.500.000 Ft-ra értékelt ingatlanját az állítólagos kölcsönadó a 2000-es évek elején felvett lakáshitellel tudta megvásárolni és - tekintettel arra, hogy életvitelét kizárólag a nyugdíjából fedezhette - nagy összegű készpénzes megtakarítása sem keletkezhetett. Az eljáró adóhatóság tehát okszerűen vonta le azt a következtetést, hogy a nevezett személy a halálát megelőző négy évben 30.000.000 forint készpénzes megtakarítással, bevétellel nem rendelkezhetett, így azt nem is adhatta kölcsön a felperes részére. Az alperes a határozatát részletes jogszabályi hivatkozásokkal látta el.

A felperes keresetet terjesztett elő az alperes határozatával szemben. Személyesen benyújtott keresetlevelében kérte az adóhatósági határozatok megváltoztatását, illetve hatályon kívül helyezését, fenntartotta az adóhatóság előtti eljárás során tett észrevételében és fellebbezésében foglalt indokokat. Összefoglalóan arra hivatkozott, hogy a 2.  kft. esetében a megállapításokat az alperes új eljárás elrendelése nélkül megsemmisítette, így az ezzel kapcsolatos, felperesre kiható megállapítások is figyelmen kívül hagyandók, azokra az alperes nem hivatkozhat. Ugyanezen megállapítás - a 2007. évben történt tagi kölcsön visszafizetés - kapcsán vitatta az adóhatósági álláspontot, előadva: a kettős könyvvitelű szoftverben kerültek a pénzmozgásokról felvett számviteli bizonylatok rögzítésre, amely kizárja, hogy ezen események megtörténte nélkül a főkönyvi nyilvántartások "féloldalasan" könyvvitelileg zárhatóak és könyvvizsgálhatóak lennének; egy korábbi bélyegző alkalmazása sem jelentheti, hogy a pénzmozgás ténye kétségbe vonható lenne. Téves továbbá az adóhatóság érvelése az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) 44. § (2) bekezdés b) pontja tekintetében, az nem a bizonylatokra, hanem a könyvek és nyilvántartásokra vonatkozik, ahol valóban fontos a sorrendiség, egy tömb esetében azonban a kronologikus sorrend nem követelmény. Mindezek alapján kérte igazságügyi szakértő kirendelését a bíróságtól. Eljárási jogszabálysértésként pedig arra hivatkozott, hogy iratbetekintés során nem bocsátották rendelkezésre az iratokat a képviselője részére.
A felperes jogi képviselője útján a per első tárgyalásán pontosította keresetét, elsődlegesen kérte - az időközben módosított, 2015. február 5. napján kelt 2928607901 iktatószámú - alperesi határozat hatályon kívül helyezését, új eljárásra kötelezés nélkül; másodlagosan kérte a módosított alperesi határozat megváltoztatását, harmadlagosan a bírság mérséklését a megállapított összeg 50 %-ra, figyelemmel arra, hogy a szándékos bevételeltitkolást bizonyítékokkal alátámasztani az alperes nem tudta.
A bíróság 7. sorszámú felhívó végzésére a felperes jogi képviselője útján 8/F/2 szám  alatt csatolta pontosított kereseti kérelmét, amelyet a bíróság további felhívására 12. sorszámú iratában egyértelműsített. Ebben egyrészt a balassagyarmati ingatlan megszerzésével kapcsolatos megállapításokat vitatta, továbbra sem értett egyet azon megállapítással, miszerint az ingatlan 9.000.000 forint  összegű vételárrészét a revízió 2008-2009 években elkönyvelt készpénzes kiadásként vette figyelembe. Előadta, hogy az okiratszerkesztő ügyvéd tanúkénti meghallgatására vonatkozó felperesi indítványt nem vette figyelembe az adóhatóság, nem kérte az ügyvédi titoktartás alóli felmentését és nem kezdeményezte meghallgatását sem. Másodsorban a személy 1 kapott 30.000.000 forint kölcsön  vonatkozásában tett határozati megállapításokat is vitatta. Előadása szerint személy 1. a felperes, az élettársa révén rokoni kapcsolatban állt, ők látogatták, a kölcsönösszeg átadásra 2009. április 21. napján került sor a kölcsönadó lakásán; az átadott összeg rögzítésére tartozáselismerő nyilatkozat készült. A vizsgálati jegyzőkönyv szerint meghallgatott személy 2. rokon a meghallgatása során nemcsak arról adott számot, hogy nem volt ismerete arról, milyen anyagi körülmények között élt személy 1., hanem arról is: vele a kihallgatása idején már 10 éve nem tartotta a kapcsolatot. A felperes szerint ezért nem lehetett megfelelő tudomása arról, hogy személy 1. teljesíthette-e 2009. évben a felperes felé a megjelölt összeget. 
Harmadrészt a becslési eljárás alkalmazását is vitatta azzal hogy az adóhatóság által 2008. és 2009. évekre vonatkozó kronologikus készpénzforgalmi mérleg adatai tévesek, mert a felperes alátámasztotta a keresetpontosításban megjelöltek alapján, hogy kiadási kapcsán ezek forrása rendelkezésére állt. 
A fő érvelése pedig  a Zrt. által 2007. évben visszafizetett tagi kölcsönnel volt kapcsolatos. Előadta, hogy az alperes figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a tartozások körében szigorú számadású bizonylatok lettek felvéve, - így a pénz átvétele aktusával átvételi elismervény és kiadási- bevételi bizonylatok - a pénzmozgás időpontjában és a pénzmozgás helyén, továbbá, hogy azokkal összhangban napi pénztárjelentés készült és azzal összhangban került a pénztárjelentés, analitika alapján az előbbi, valamennyi pénzmozgás a főkönyvben rögzítésre. Nem vette figyelembe az alperes azt sem, hogy ugyanezen eljárás megvalósult a pénzmozgással érintett további cégek kapcsán is. Megjegyezte, hogy a naprakész vezetési kötelezettségből nem következik az, hogy az egyes pénztári eseményeket ténylegesen felmerülésük sorrendjében kell bizonylatolni; a lényeg az, hogy a napi pénztárjelentésben szereplő pénzkészlet összege kifejezze az adott napi halmozott pénzmozgást, mind a kiadási, mind pedig a bevételi oldalon, tehát az adott pénztári nap  tekintetében nem időrendi sorrendben, viszont valamennyi pénzmozgás a pénztárjelentésben szerepeljen. A pénztári napon belül nincs annak jelentősége, hogy az egyes pénzügyi események milyen sorrendben kerültek bizonylatolásra, a lényeg az, hogy az adott pénztári napon a pénztárjelentés a valamennyi, aznapi bizonylat szerinti pénztáregyenleget matematikailag helyesen  rögzítse. A 381 számú pénztárbizonylatra vonatkozóan kiemelte, hogy az alperes  megállapításai szerint a Zrt. 381 pénztár elnevezésű havi pénztárkartonja nem tartalmazza a 2.  Kft. által 2007. december 31-én  visszafizetett 4.200.000 forint tagi kölcsönt. Ezzel szemben a Zrt. pénztárkartonja és a 364 kölcsön kartonja is tartalmazza a gazdasági eseményt, amelynek igazolására a Zrt. az ellenőrzés során becsatolta a két kartont; a szóban forgó tagi kölcsönt a Zrt. valóban 2007. augusztus 31-ével nyújtotta, ami szintén szerepel a társaság könyveiben, a Zrt. nem vétett a számviteli előírások ellen.  Nem bizonyított tényt nem lehet a felperes terhére értékelni, ezért sérült  az Art. 97. § (6) bekezdése.
Ezzel összefüggésben csatolta 8/F/1. alatt a 2.  Zrt. részéről személy 3. adószakértő  véleményét. Ebben rögzítette a szakértő, hogy a Zrt. és a 2. Kft. nyilvántartásai és beszámolói zárt rendszerben, a 2013.12.31-i záróegyenlegekből visszafelé, visszavezethetőek; ez azt jelenti, hogy a 2007. december 31-i könyvvizsgálati egyenlegek  nem változtathatók meg úgy, hogy azok ne lennének kihatással a későbbi egyenlegekre; az ilyen zárt könyvelési rendszer garancia az adatok hitelességére. Összegezve, a levezetést követően kifejtette a szakvélemény, hogy a pénztári műveletek a számviteli szabályozásnak megfelelnek és valósak, így az is valós, hogy a felperesnek a fentiek alapján a Zrt. pénztári műveletei alapján az alábbi tételből (297 bizonylat) 16.000.000 forint  készpénz bevétele volt. 
A per tárgyalása felfüggesztésének megszüntetése után a felperes az új, jelenlegi perszámon indítványozta személy 3.  szakértő meghallgatását, valamint a könyvelő, személy 4  tanúkénti meghallgatását is, valamint továbbra is kérte független igazságügyi könyvszakértő kirendelését. Megjegyezte, hogy a Zrt. ügyében a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság által  31.K.32.430/2015 számú ügyben hozott ítéletben a bíróság túlterjeszkedett és indokolás szintjén olyan megállapítást tett, amely nem képezte az eljárás tárgyát. Álláspontja szerint az ítélet a jelen tanácsot nem köti, tekintettel tehát arra is, a 2008. január 1-i felperesi pénzkészletet illető ítéleti  következtetések túlmutattak a Zrt. mulasztási bírság ügyén. Perköltséget kért pernyertessége esetére.
Az adóbírság kapcsán utalt az Art. 170. § (1) bekezdésére, azzal, hogy annak alkalmazott rendelkezése 2009. február 1. napján lépett hatályba, tehát 2009-re csak törtévre lett volna irányadó, továbbá nem bizonyított a megállapítás, így a bevételeltitkolás sem az emelt szintű bírság alkalmazásához. 

Az alperes érdemi nyilatkozatában fenntartotta a módosított határozatban foglaltakat, kérte a felperes keresetének elutasítását, perköltségigénye mellett. Fenntartott a balassagyarmati ingatlan, illetve a személy 1 kapott kölcsönnel  kapcsolatos megállapításokat. A  Zrt.-vel összefüggő  tagi kölcsön visszafizetés vonatkozásában továbbra is arra hivatkozott, hogy a pénztárjelentésben nem a tényleges pénzmozgás sorrendjében kerültek bejegyzésre az egyes események, és az ellenőrzés során feltárt ellentmondások alapján arra a következtetésre jutott az adóhatóság: a Zrt.  nyilvántartásában utólag kerültek lekönyvelésre a partnerek által a Zrt. részére, és a Zrt.  által felperes részére teljesített kölcsön visszafizetések. 
A felperes tiltott  keresetkiterjesztésére is hivatkozott, álláspontja szerint a 2015. június 30-án megtartott tárgyaláson pontosított kereseti kérelem is nagyrészt a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 335/A. § (1)  bekezdésében foglaltakba ütközik, ezért kérte a balassagyarmati ingatlan vételára kifizetésével kapcsolatos, illetve a magánszemélytől kapott kölcsön vonatkozásában előterjesztett, továbbá a becslési eljárást vitató  kereseti kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasítását. Ellenezte a felperesi bizonyítási indítványok teljesítéséért, ideértve az igazságügyi szakértő kirendelésére vonatkozó indítványt is. 
A felperesnek a mérlegfőösszeggel kapcsolatosan a pénzügyi egyensúlytalanságra vonatkozó érvelésével szemben rögzítette: nemcsak a mérlegfőösszeg vizsgálata volt szükséges, hanem valamennyi bizonylat alapján tárta fel az adóhatóság a tényállást, amely alapján megállapítható, hogy a Zrt. ügyében hozott, és ezáltal a jelen határozat is jogszerű. A Zrt.-vel kapcsolatos ítéletben a manipulációra vonatkozóan van indokolásbeli rész, azonban az adóhatóság is  a bizonylatok alapján rögzítette azt - ahogy azt elfogadta a 31. K. tanács is,  - hogy pénzhiány volt  a pénztár tekintetében és az időrendi folyamatokat is figyelembe véve manipulálás történhetett a könyvekben.

A bíróság megállapította, hogy a felperes keresete nem alapos.

A közigazgatási határozat felülvizsgálatát a Pp. 330. §-a, és az Art. 143. § (1) bekezdése értelmében a felperes törvényes határidőben benyújtott, keresetlevélben előterjesztett keresettel kérheti. A közigazgatási perre a Pp. XX. fejezete az irányadó, annak szabályai alkalmazásakor is érvényesül a Pp. 215. §-a, a kereseti kérelemhez kötöttség. Közigazgatási perben a bíróság ennek megfelelően jogszerűségi felülvizsgálatot végez, amelynek során döntésének terjedelmét a keresetben megjelölt jogszabálysértés határolja be. 

A 1/2011. (V. 9.) KK vélemény szerint a fél a közigazgatási szerv határozatának felülvizsgálatát jogszabálysértésre hivatkozva kérheti; keresetében anyagi és eljárási jogszabálysértésre hivatkozhat, és arra is, hogy a határozat meghozatalakor az alkalmazott jogszabályt tévesen értelmezték.  Ezekben a perekben a bíróság elsősorban azt vizsgálja: a határozat megfelel-e az anyagi jogszabályoknak. Önmagában eljárási jogszabálysértés miatt csak akkor van helye hatályon kívül helyezésnek, ha az eljárási jogszabálysértés a döntés érdemére is kihatott. Azt, hogy az eljárási szabálysértések az ügy érdemére kihatottak, a felperesnek kell állítania, és megfelelő módon bizonyítania, továbbá azt az eljáró bíróság a per egyéb adatai alapján értékeli és mérlegeli.

A rendelkezésre álló adatok a peres felek nyilatkozatai, a közigazgatási iratok, adatok alapján a bíróság a következőket állapította meg. 

Elöljáróban a bíróság leszögezi, hogy a módosító 2928607901 iktatószámú határozattal az elsőfokú határozatot annyiban megváltoztatta az alperesi jogelőd, hogy megállapította a 2008. évi időszak vonatkozásában az elévülést, amelyre tekintettel a felperes terhére 2009., 2011. és 2012. évekre személyi jövedelemadó és százalékos egészségügyi hozzájárulás adónemben összesen 7.605.975,- forint adókülönbözetet tárt fel, azt adóhiánynak minősítette és 5.861.139,- forint adóbírságot valamint 2.658.68,- forint késedelmi pótlékot számított fel. A felperes pontosított kereseti kérelmében a módosított adókötelezettségekre szállította le a keresetét, a 21.982.166,- forint pertárgyérték megjelölése mellett kérte a határozat felülvizsgálatát, amelyre tekintettel a peres felek úgy nyilatkoztak, hogy külön részbeni permegszüntetés álláspontjuk szerint nem szükséges, és amelyet a bíróság sem tartott indokoltnak. Ennek megfelelően kizárólag a módosított adókötelezettségekre, és abból is a felperes által behatárolt kérdésekre terjedt ki a bírósági felülvizsgálat.

A bíróság felhívására pontosított kereseti kérelmében tehát a felperes a három hivatkozott megállapítást, a becslési eljárás jogszerűségét és a bírság összegszerűségét támadta. 
A bíróság elsődlegesen foglalkozott  a tiltott keresetkiterjesztésre vonatkozó alperesi érveléssel.

A Pp. 335/A. § (1) bekezdése alapján a felperes a keresetét legkésőbb az első tárgyaláson [141. § (1) bek.] változtathatja meg. A keresetet azonban a közigazgatási határozatnak a keresetlevéllel nem támadott önálló - a határozat egyéb rendelkezéseitől egyértelműen elkülöníthető - rendelkezésére csak perindításra nyitva álló határidőn belül lehet kiterjeszteni.

A bíróság elsődlegesen azt vizsgálta, hogy a Zrt.-vel kapcsolatos megállapításon kívül előterjesztett kereseti kérelem  a tilalomba ütközik-e. A bíróság rámutat arra, hogy a Pp. 335/A. § kifejezetten úgy rendelkezik, hogy „a keresetlevéllel nem támadott önálló - a határozat egyéb rendelkezéseitől egyértelműen elkülöníthető - rendelkezéseire" nem lehet kiterjeszteni a keresetet, csakis a perindításra nyitva álló határidőn belül lehet ezt megtenni. A bíróság a jogszabályi hivatkozásból a „rendelkezés" szót emeli ki, ezt pedig  a jelen ügyre úgy lehet vonatkoztatni, hogy a határozat rendelkező részében amennyiben valamely bekezdést nem támad a felperes, akkor azt már a perindítási határidőn túl nem teheti meg. A perbeli ügyben a bíróság megállapította, hogy a tiltott keresetkiterjesztés nem áll fenn, hiszen a felperes - a keresetlevél előterjesztésekor személyesen eljárva -  egészében támadta az adóhatóság határozatait, kiemelve a Zrt-vel kapcsolatos megállapítást. A balassagyarmati ingatlan, személy 1 származó kölcsön megállapítások kapcsán, a becslési eljárás sérelmezése vonatkozásában ugyan az első tárgyaláson történt meg ezek kiemelése, azonban ez a keresetlevélben is foglalt vitatásnak csupán a jogszabályi hivatkozásokkal történő alátámasztását jelenti, és egyben azt, hogy a kereseti kérelmet a Zrt.-vel kapcsolatos és a fenti megállapításokra redukálta a felperes.

A bíróság először vizsgálta a balassagyarmati ingatlan szerzéssel kapcsolatos kereseti érveket. A felperes lényegében megismételte az adóellenőrzés során kifejtett álláspontját, sérelmezte az okiratszerkesztő ügyvéd meghallgatásának elmaradását, azzal, hogy azóta az ügyvéd elhunyt. A bíróság álláspontja szerint a felperes a keresetével nem támasztotta alá, hogy e körben az adóhatóság eljárási szabálysértést követett volna el, amely az ügy érdemére kihatott volna. A  határozatában részletesen indokolta, hogy a 9.500.000 forint vételárrészlet kapcsán csak azokat az adatokat tudta figyelembe venni, amelyek a kifizetések időpontjaként egyértelműen megállapíthatóak voltak. Ezek pedig 2008 és 2009. évekre vonatkoztak, ezt cáfolni a felperes nem tudta, csupán előadta, hogy emlékezete szerint 2007. évben teljesítette azokat ügyvédi letétbe helyezéssel. Ehhez nem kellett az adóhatóság - felperes által hiányolt - eljárása, így a felmentés kérése  az ügyvéd felé, hanem a feltártakkal szemben az ellenbizonyítást a felperest terhelte. A titoktartás alóli felmentést maga is megadhatta volna, de rendelkeznie kellett volna a letétbe helyezett összegek kapcsán  pénztárbizonylattal, legalább az ügyvédtől kikért iratmásolatokkal. A bíróság álláspontja szerint ennek hiányában az ellenőrzés helytállóan a feltárt adatok adatok alapján a letét kifizetések időpontját, 2008. és 2009. vette figyelembe a készpénzforgalmi mérlegben a felperes kiadásaiként, és jogszerűen jegyezte meg az alperes: a felperes maga is elismerte, hogy sem az előszerződés, sem a szerződés nem tartalmaz adatot arra vonatkozóan, hogy pontosan mikor került sor ezen vételárrész megfizetésére.
A  perben a Pp. 164. § (1) bekezdésben foglalt bizonyítási kötelezettségének sem tett eleget e körben a felperes.

A bíróság ezt követően vizsgálta a személy 1 kapott állítólagos kölcsön ügyletet is, és ezzel összefüggésben a felperesnek általában a becslési eljárás jogszerűségét vitató álláspontját. A bíróság e körben rámutat arra, hogy a jelen esetben vagyonosodási  vizsgálatot folytatott le az adóhatóság, amely esetben a becslés jogalapját és módszerének helyességét kell bizonyítania, azonban ha ez jogszerű, megfordul a bizonyítási teher és a valószínűsített adóalaptól való eltérést az adózónak, a jelen esetben felperesnek kell hitelt érdemlően bizonyítania. E körben az alperes a határozatában rámutatott azokra a körülményekre, amelyek igazolják a becslés alkalmazhatósága feltételeinek fennállását. Helytállóan hivatkozott arra, hogy amennyiben az összeállított vagyonmérleg alapján megállapítást nyer, hogy a vagyongyarapodással vagy az életvitelre fordított kiadásokkal nem áll arányban az adómentes, a bevallott és a bevallási kötelezettség alá nem eső, de megszerzett jövedelem együttes összege, a becslés feltételei fennállnak és a becsléssel megállapított adóalaptól való eltérést a felperes hitelt érdemlően igazolhatja. A becslés jogalapja tekintetében tehát megalapozott alperes megállapítása, és a becslés módszerét is bemutatta, a becslés alkalmazott módszere a készpénz bevételek és készpénz kiadások kronologikus egyenlegének meghatározása. Az alperes jogszerűen hivatkozott rá arra, amennyiben az adóhatóságnak azt kell megbecsülnie, hogy a vagyongyarapodás és az életvitel fedezetéül a magánszemélynek milyen összegű jövedelemre volt szüksége, akkor az Art. 109. §-ában meghatározott vagyonosodási vizsgálati módszert kell alkalmazni, és a revízió ennek megfelelően járt el:  a vagyongyarapodáshoz szükséges jövedelem összegének megállapítására sor került, a kiadások felmerüléséhez hozzárendelte ezek forrásait, amely hozzárendelés során figyelembe vette a kiadások és bevételek időrendiségét is. Az adóhatóság a becslés alkalmazása során a felperes rendelkezésére álló pénzösszegeket, valamint felperes kiadásait az egyes tételeket időrendben  összesítette, és így  időrendi sorrendben összevetette az egyes évekre rendelkezésre álló pénzeszközt képező készpénzes bevételi adatokat a felhasználást jelentő kiadásokkal. A megállapítások alapja tehát egyértelmű, világos, nyomon követhető. Mindezek alapján az Art. 108. §-ában és 109. §-ában foglalt rendelkezések sérelme nem valósult meg.
A felperes csak állította, de nem bizonyította hitelt érdemlően, hogy 2009. évben személy 1 30.000.000 forint  kölcsönt kapott volna. Az elsőfokú adóhatóság és az alperes e körben megvizsgálta a rendelkezésre álló adatokat, a felperes erre vonatkozó előadását és az alperes helyesen emelte ki: egyedül a tartozáselismerő nyilatkozat merült fel az eljárásban, a további dokumentumok, - így a hagyatékátadó végzés és a 21.Pfk.20.6383/20/4 számú végzés is - erre az egyoldalú elismerő nyilatkozatra épülnek. A bíróság is kiemeli: ezek a végzések közokiratok, azonban ezekkel  a kölcsönügylet megtörténtére vonatkozó bizonyításnak a felperes nem tett eleget, sem az adóhatóság előtt, sem a perben  a Pp. 164. § (1) bekezdésében foglalt kötelezettsége ellenére: a tényleges pénzmozgást, annak jogcímét, a pénzösszeg felperesnek való átadását, annak felperesnél 2009. évben való rendelkezésre állását ezek nem támasztják alá. Önmagában a személy 2. nyilatkozatából kiemeltek, az abból levont felperesi következtetések sem alkalmas e körben a bizonyításra, más bizonyítást, amelytől eredmény lett volna várható, a felperes nem ajánlott fel.  A rendelkezésre álló tények, az állítólagos kölcsönadó ismert jövedelmi, vagyoni helyzete más megállapításra nem vezethetett, minthogy nem rendelkezhetett ilyen összegű megtakarítással, és ezáltal azt nem adhatta kölcsön a felperesnek.  

A bíróság ezt követően vizsgálta a felperesnek a 2008. január 1-jei nyitó tétel és a Zrt. által a felperesnek állítólagosan 2007. december 31-én teljesített tagi kölcsön visszafizetésével kapcsolatos kifogásait. A bíróság elöljáróban rögzíti, hogy a 31.K.32.430/2015. számú per jogerős befejezéséig, annak eredményére tekintettel történt a jelen per tárgyalásának felfüggesztése, a bíróság a felperes indítványára beszerezte annak teljes iratanyagát, beleértve a 11. sorszámú jogerős ítéletet. A felperes nem hivatkozhat alappal arra, hogy az ítélet nem köti a jelen tanácsot, tekintettel a következőkre is. A tárgyi ügy alapjául szolgáló felperesi ellenőrzés kapcsolódó vizsgálata és kapcsolódóval egy tekintet alá eső vizsgálata alapján azonosította az adóhatóság az állított tagi kölcsön visszafizetés okán a  Zrt. által tanúsított magatartást, és minősítette a nem időrendi, folyamatos könyvelést utólagos könyvelésnek, és ezáltal szabálytalanságnak. Az adóhatóság ezért a Zrt. terhére a könyvek, nyilvántartások hiányos és előírásoktól eltérő vezetése miatt 150.000,- forint mulasztási bírságot szabott ki, amelyet az alperesi jogelőd 2928603288 iktatószámú határozatával helybenhagyott, és az ez ellen a határozat ellen benyújtott keresetet utasította el a bíróság a hivatkozott ítéletével. Ahogy a Zrt. ügyében hozott másodfokú határozat indokolása, úgy a bíróság ítélete is kitér a Zrt. 2008. január 1-jei pénztárnyitó egyenlege kapcsán feltárt szabálytalanságokra és ennek a felperes felé teljesített 16.000.000,- forint tagi kölcsön visszafizetés kapcsán tett állítás összefüggésére, továbbá a jelen ügyben a revízió a Zrt.-nél feltártak alapján állapította meg, hogy a felperes készpénzforgalmi mérlegének 2008. január 1-jei nyitó tétele szempontjából ez az összeg nem fogadható el. Mindebből az következik, hogy a tárgyi ügyben jogerős bírósági ítélet mondta ki azon határozat jogszerűségét, amely tehát a Zrt.-nél elkövetett szabálytalanságokat és azoknak a felperest érintő adott tagi kölcsön visszafizetésre vonatkozó összefüggéseit taglalta, szükségszerűen, tekintve, hogy a kettő egymástól nem elválasztható, amelyet alátámaszt a 31.K. tanács által a döntése alapjául elfogadott tényállás is (ítélet indokolás 2. oldal első bekezdés). A bíróság a jelen ügyben tehát - szemben a felperesi érveléssel - kötve van a másik perben hozott ítélethez, az abban jóváhagyott adóhatósági megállapítás a tárgyi ügyben a kronologikus készpénzforgalmi mérlegre, nevezetesen annak 2008. január 1-jei nyitó tételére kihatással bír. Ebből az is következik, hogy téves az a felperesi érvelés, hogy a 31.K.32.430/2015/11 számú ítélet indokolásában a bíróság túlterjeszkedett volna az eljárás keretein, hiszen a felperesnek teljesített tagi kölcsön visszafizetést szükségszerűen érintenie kellett. 
A másik perben a  bíróság által elfogadott tényállás szerint tehát a Zrt. -nél a 16.000.000.- forint összegű, valamint ingatlan-bérlés jogcímén 330.000,- és 187.500,- forint összegű kifizetést (összesen 16.517.000,- forintot) „a 2007. december 31-i keltű, 297. sorszámú kiadási pénztárbizonylat vezette ki a Zrt. pénztárából; ugyanezen napon kiállításra került egy átvételi elismervény" a 16.000.000,- forintról. 2007. december 31-én „még két bevételi pénztárbizonylat került kiállításra: a 298.-as a 2. Kft., 4.200.000,- forint és a 1. Kft. 2.600.000,- forint visszafizetéséről, és a 299. sorszámú pedig a 3.  Kft. 8 millió forint és a 2. Kft. 5 millió tagi hitel visszafizetéséről. A pénztárbizonylatokhoz tartozott mindhárom társaság esetében a megállapodás a pénzkölcsön visszafizetéséről."(...) „A pénzmozgást tanúsító kiadási pénztárbizonylatok a 381. pénztár elnevezésű könyvelési kartonon kerültek könyvelésre. A 2007.12.01-2007.12.31. közötti időszakot tartalmazó 381. könyvelési kartonon a 297-es sorszámú kiadású pénztárbizonylat alapján kifizetett összegek közül az ingatlan bérlés címén kifizetett összeg (az összesen 517.500,- forint) került szerepeltetésre, majd azt követően a 298. és 299. sorszámú bevételi pénztárbizonylatokban szereplő összegek (...)(15.6000 000 forint), így lett a pénztáregyenleg 22.131.512 forint. Majd ezt követően ismét a 297. sorszámú kiadású pénztárbizonylat 16.000.000,-Ft összege került bizonylatolásra." 
A Zrt. „pénztárszámlája számos alkalommal, így például 2011.09.09-től 2011.09.14-ig, valamint 2012.06.12-2012.06-13. közötti időszakban negatív egyenleget mutatott.(...) a 2007. decemberi havi 381. pénztár elnevezésű könyvelési kartonja nem tartalmazta a 298. bevételi pénztárbizonylaton szereplő, a 2.  Kft. által visszafizetett 4.200.000,- forintot (csak a 1. Kft. 2.600.000,- forintját) . A 381. pénztár elnevezésű 2007. augusztus havi pénztár karton szerint a 298. pénztárbizonylaton szereplő 2.  Kft. által visszafizetett 4.200.000,- forint 2007. augusztus 31. napjával került lekönyvelésre a társaság pénztárában. Ugyanakkor a Megállapodás pénzkölcsön visszafizetéséről elnevezésű dokumentum szerint a 2.  Kft. 2007. december 31-én fizetett vissza a 4.200.000,- forintot".
A 31.K. tanács az ítéletében megállapította (5. oldal): a 2007. december 31-i pénztár főkönyvi kartonból látható, hogy a Zrt. pénztárából a 16.000.000,- forint a 297. sorszámú kiadási pénztárbizonylattal került kifizetésre, továbbá, hogy a pénztárbizonylatok nem a sorszámoknak megfelelő növekvő sorrendben szerepelnek. Indokolása szerint a számok azt mutatják, hogy ha a 297 sorszámú pénztárbizonylatokon szereplő összegek mindegyike könyvelésre került volna, akkor a pénztárban nem lett volna annyi készpénz, amelyből a 16.000.000,- forint tagi hitel visszafizetése teljesíthető, a 297. sorszámú 16.517.500,- forint kifizetést tartalmazó pénztárbizonylat kiállításának időpontjában ugyanis 7.049.012,- forint készpénz volt a pénztárban. Rögzítette, hogy e tények alapján pedig az az alperessel egyező megállapítás tehető, hogy a pénzárbizonylatok könyvelési sorrendjének felborítása  teremtett forrást a 16.000.000,- forint tagi hitel visszafizetésére. A bíróság értékelte a Zrt. nyilatkozatát és pénzkezelési szabályzatát is a fenti megállapítások megtételekor.

A jelen bíróság megállapította, hogy a felperes a tárgyi ügyben nem tudta bizonyítani hitelt érdemlően, hogy ténylegesen rendelkezett a hivatkozott tagi kölcsön visszafizetés folytán az adott összegű forrással és ezáltal a készpénzforgalmi mérleg 2008. január 1-jei nyitó tétele nem 0,- forint. A perben csatolt 2. Zrt.- személy 3. adószakértő részéről készített szakvélemény sem támasztotta ezt alá, a másik perben a Zrt. ügyében szakvélemény megállapításait a bíróság értékelte. A jelen tanács is megállapította, hogy önmagában a tárgyi perben csatolt szakvéleménynek az a kijelentése, hogy „a Zrt. és a 2. Kft. nyilvántartásai és beszámolói a 2013. 12. 31.-i záró egyenlegekből visszafelé, visszavezethetők, a 2007. 12. 31-i  könyvvizsgálat egyenlege nem változtatható meg úgy, hogy az ne lenne kihatással a későbbi egyenlegre, az ilyen zárt könyvelési rendszer garancia az adatok hitelességére", nem dönti meg a tárgyi ügyben az adóhatósági megállapítást. Ahogyan arra helyesen hivatkozott az alperes: az adóhatóság nem a beszámolók, nem a társaságok mérlegfőösszege, nem is a 381. könyvelési karton záróegyenlege kapcsán tette meg a megállapításait, hanem a 2007. december 31-ével rögzített  bizonylatok könyvelési sorrendisége alapján, az ebben elkövetett szabálytalanságok okán. Ennek (sorrendiség) pedig - szemben a felperesi érveléssel - jelentősége van a következők szerint.

Az Art. 44. § (1) bekezdése szerint a jogszabályban előírt bizonylatot, könyvet, nyilvántartást - ideértve a gépi adathordozón rögzített elektronikus adatokat, információkat is - úgy kell kiállítani, illetve vezetni, hogy az az adó alapjának, az adó összegének, a mentességnek, a kedvezménynek, a költségvetési támogatás alapjának és összegének, továbbá ezek megfizetésének, illetve igénybevételének megállapítására, ellenőrzésére alkalmas legyen. 
A (2) bekezdés alapján a könyveket, nyilvántartásokat - ha jogszabály másként nem rendelkezik - úgy kell vezetni, hogy:
a) a bennük foglalt feljegyzések e törvény, illetve a számvitel bizonylati rendjére vonatkozó és egyéb jogszabályokban előírt bizonylatokon alapuljanak; 
b) adónként és költségvetési támogatásonként folyamatosan, kihagyás nélkül tartalmazzák az adót, illetve költségvetési támogatást meghatározó adatokat és azok bizonylati hivatkozásait; 
c) azokból kitűnjék az adott időszakra vonatkozó bevallott adó, illetve támogatás alapja;
d) az adó megfizetésének, a költségvetési támogatás igénybevételének, valamint az alapul szolgáló bizonylatoknak az ellenőrzését lehetővé tegyék.

A számviteli szabályok körében az Sztv. rendelkezései közül a Sztv. 15. § (3) bekezdése előírja, hogy a könyvvitelben rögzített és a beszámolóban szereplő tételeknek a valóságban is megtalálhatóknak, bizonyíthatóknak, kívülállók által is megállapíthatóknak kell lenniük. Értékelésük meg kell, hogy feleljen az e törvényben előírt értékelési elveknek és az azokhoz kapcsolódó értékelési eljárásoknak (a valódiság elve).

A fenti rendelkezésekből következik, hogy csak valós ügyleteket lehet rögzíteni úgy, hogy az egyes eseményeknek megfelelő tételek kívülállók által is megállapíthatók legyenek, mert csak az ilyen tételeken alapuló, és ennek valamint a további számviteli elveknek megfelelően kiállított és vezetett  könyvek és nyilvántartások alkalmasak - többek között -az adókötelezettségek megállapítására és ellenőrzésére. A bíróság álláspontja szerint az előzőekből is következően nemcsak az a követelmény, hogy pl. adott napi pénztáregyenleg matematikailag helyes legyen és valamennyi adott pénztári napon történt műveletet tartalmazzon, hanem az is tükröződik a fenti elvekből, hogy az egyes események rögzítését a felmerülésük szerinti időrendi sorrendben kell megtenni, mert csak ez adja vissza a valós  helyzetet, és ezáltal dokumentáltak és ellenőrizhetők - kívülállók által is - a változások, így a pénzmozgások. Mindez csak akkor érvényesül ha a kettős könyvvitelben a műveleteket megszakítás nélkül, idősorrendben rögzítik és összesítik, az ennek megfelelő könyvelés egyenlege tekinthető valósnak.  A bíróság ezért nem tudta elfogadni a felperes által csatolt szakvéleménynek a további következtetéseit, amellett, hogy a levezetést, az abból levont következtetést a szakvélemény nem magyarázta közelebbről. A bíróság továbbá rögzíti, hogy a felperes nem igazolta, hogy nem bizonyított tényt az alperes a hátrányára értékelt volna, így - szemben a felperesi érveléssel - nem sérült az Art .97. § (4) és (6) bekezdése.

A felperes még  a keresetlevelében utalt rá, hogy a 2.  Kft. vonatkozásában tett azon megállapítást, hogy nem rendelkezett a társaság 2007. év december 31-én akkora összeggel, hogy a tagi hitel visszafizetést teljesíteni tudja, a másodfokú adóhatóság megsemmisítette. A bíróság álláspontja szerint azonban ennek nincs érdemi kihatása a jelen ügyre, a másik perben a bíróság az ítéletében ezt is értékelte (e határozati ténymegállapítást a bizonyított tények köréből kirekesztette), és rögzítette: a fennmaradó tények mérlegelésével megállapított tényállás is megalapozza a tényállásból következő agyagi jogi megállapítást. 

Az adóbírság vonatkozásában előadott felperesi kereseti kérelmet sem találta alaposnak a bíróság. Az Art. 170. § (1) bekezdés alapján adóhiány esetén adóbírságot kell fizetni. Az adóbírság mértéke - ha e törvény másként nem rendelkezik - az adóhiány 50%-a. Az adóbírság mértéke az adóhiány 75%-a, ha az adóhiány a bevétel eltitkolásával, a bizonylatok, könyvek, nyilvántartások meghamisításával, megsemmisítésével függ össze. 
A felperes először arra hivatkozott, hogy a 75 %-os bírságmértékre vonatkozó szabály 2009. évben csak tört évre vehető figyelembe, tekintettel a rendelkezés hatálybalépésének időpontjára. Ezzel szemben a bíróság kiemeli, hogy a felperessel mint magánszeméllyel szemben személyi jövedelemadó és százalékos egészségügyi hozzájárulás adónemben tett megállapítást az adóhatóság, amely kötelezettségekről adóévenként kell bevallást benyújtani, és így az egyes adóévekben - így 2009. évben - a törtév nem értelmezhető. A 75 %-os bírságmérték jogalapját illetően pedig az alperes helyesen hivatkozott az azt megalapozó körülményekre,  jogszerűen alkalmazta azt a felperes esetére, mivel a felperessel szemben vagyonosodási vizsgálat alapján tettek megállapítást, amely feltételezi azt a tényállási többletelemet, hogy bevétel eltitkolás történt, a revíziónak kellett készpénzforgalmi mérleg felállításával valószínűsítenie a felperes egyéb jövedelmét, az adó alapját. Ennek szükségességét az adóhatóság megfelelően igazolta, így nem foghatott helyt a felperes azon hivatkozása, hogy nem bizonyította az alperes az Art. 170. § (1) bekezdés második mondatában írt feltételt. 

A bíróság végül rögzíti, hogy a felperesnek több bizonyítási indítványa is volt, amelyeket a bíróság mellőzött. A könyvelő meghallgatása nem volt szükséges, azt a másik perben a bíróság egyébként megtette és nem állapított meg abból olyan tényt, amely a Zrt. vonatkozásában a megállapítást megdöntené. A jelen perre vonatkozósan már indokolatlan lett volna a könyvelő meghallgatása, attól nem volt várható további bizonyíték. Szakvéleményt  a tárgyi ügyben is csatolt a felperes, arra a jelen bíróság is kitért, de emiatt nem volt szükséges az azt készítő adószakértő meghallgatása. Az igazságügyi könyvszakértő kirendelésre vonatkozó bizonyítási indítványt is mellőzte a bíróság, tekintettel arra, hogy a rendelkezésre álló adatok alapján a jogvita eldönthető volt, és az  nem igényelte szakkérdés tisztázását.

Mindezek alapján a bíróság megállapította, hogy a támadott közigazgatási határozat a keresetben megjelölt körben eljárásjogi, anyagi jogi szabályt nem sértett, téves jogértelmezés sem történt és a döntés az ügy érdemét és a határozat indokolását érintően nem volt jogszabálysértő. A  bíróság ezért a felperes keresetét a Pp. 339.§ (1) bekezdése alapján elutasította. 

A bíróság a perköltség összegét a Pp. 67.§ (2) bekezdésére is figyelemmel a Pp. 75. § (1) és (2) bekezdései, valamint a 78.§ (1) bekezdése alapján, a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VIII.22.) IM rendeletben foglaltakra is figyelemmel határozta meg, szem előtt tartva a pertárgy értéket, az ügy bonyolultságát, az alperesi képviseleti munka szakmai nehézségét, a tárgyaláson való részvételt, a jogi képviselői munka időigényét.

Az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (továbbiakban: Itv.) 62. § (1) bekezdés h) pontjában biztosított tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt, az Itv. 39. § (1) bekezdése és a 42. § (1) bekezdés a) pontjában meghatározott mértékű kereseti illeték viselésére a felperes a költségmentesség bíróság eljárásban történő alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján köteles.

Az ítélet elleni fellebbezés lehetőségét a Pp. 340. § (1) bekezdése kizárja.

Budapest, 2017. február 22.  napján
	Ságiné dr. Márkus Anett s.k.
	bíró
A kiadmány hiteléül: