A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: 	Gfv.V.30.045/2019/9.
A tanács tagjai:
Dr. Bartal Géza a tanács elnöke
Dr. Simonné Dr. Gombos Katalin előadó bíró
Dr. Zumbók Péter bíró
A felperes:
...
A felperes képviselője:
Dr. Kutasi Balázsügyvéd 
Az alperes:
...
Az alperes képviselője:
dr. Gárdos Péter ügyvéd
A per tárgya:
Bankgarancia
A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél:
Felperes
A másodfokú bíróság neve és a jogerős határozat száma: 
Fővárosi Ítélőtábla 13.Gf.40.608/2017/12.
Az elsőfokú bíróság neve és a határozat száma:
Fővárosi Törvényszék 29.G.42.778/2016/38.
Rendelkező rész
A Kúria a jogerős ítéletet hatályon kívül helyezi és az elsőfokú bíróság ítéletét - fellebbezett részében - helybenhagyja.

Kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperes részére 7.000.000 (hétmillió) forint együttes másodfokú perköltséget és felülvizsgálati eljárási költséget.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
A felülvizsgálat alapjául szolgáló tényállás
 [1]	A ………………………….. (a továbbiakban: X)  megrendelő és az UF (a továbbiakban: vállalkozó) között építési vállalkozási szerződés jött létre. Az X a vállalkozó részére előleget fizetett, aminek visszafizetését az építési szerződés nem teljesítése esetén az X mint kedvezményezett javára szóló bankgarancia [előleg-visszafizetési (APG) garancia] biztosította. Az X kizárólag líbiai bankon keresztül volt hajlandó elfogadni a garanciát, így egy három pénzügyi intézményből álló viszontgarancia-nyilatkozat láncolat jött létre. A vállalkozó által megbízott ………………………….. Zrt. (a továbbiakban: SH) 2009. november 20-án előleg-visszafizetési (APG) viszontgaranciát bocsátott ki a felperes javára 2013. szeptember 14-i lejárattal; a felperes 2009. november 24-én APG-viszontgaranciát bocsátott ki az alperes javára 2013. augusztus 30-i lejárattal; és az alperes 2010. február 28-án APG-garanciát bocsátott ki az X javára.
 [2]	Az ENSZ Biztonsági Tanácsának 2011. február 26-án hozott 1970. (2011) számú határozatával és az Európai Unióban a Tanács 2011. február 28-i 2011/137/KKBP, a líbiai helyzetre tekintettel hozott korlátozó intézkedésekről szóló határozatával, valamint a Tanács  líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 2011. március 2-i 204/2011/EU rendeletével (a továbbiakban: 204/2011/EU rendelet) embargó intézkedések kerültek bevezetésre egyes líbiai magánszemélyekkel, jogi személyekkel és szervezetekkel szemben. A 204/2011/EU rendelet III. mellékletében szereplő tiltólistára került az X, valamint 2011. március 22. és 2011. szeptember 2. között a listán szerepelt az alperes is.
 [3]	Az X 2012 novemberében lehívta a bankgaranciát az alperestől.
 [4]	Az alperes több ízben, így 2012. november 29-én, 2012. december 18-án és 2013. január 2-án is megkísérelte lehívni a felperes által kibocsátott APG garanciát, kifizetésre azonban nem került sor. A 2013. január 2-i lehívás szabályosságát a felperes 2013. január 10-én visszaigazolta, azonban a teljesítést megtagadta a 204/2011/EU rendeletre hivatkozással.
 [5]	Az alperes 2013. január 22-én felhívta a felperest és a felperesi anyavállalatot is a garanciával összefüggő intézkedések teljesítésére, mielőtt az ügyet jogi síkra terelné. Tájékoztatta őket arról is, hogy az X a garanciaösszeg késedelem nélküli kifizetését kéri tőle.
 [6]	2013. április 22-én a Fővárosi Ítélőtábla a felperes és a NAV közötti 16.Gpkf.43.422/2013. számú eljárás során hozott jogerős végzésében megtiltotta a felperesnek az APG-garancia kifizetését mindaddig, ameddig a líbiai illetőségű X a 204/2011/EU Rendelet hatálya alá tartozik.
 [7]	2013. július 22. napján az alperes ismételten lehívást intézett a felperes felé az APG-Garancia alapján. A lehívás tartalmazta, hogy a kedvezményezett ragaszkodik a garancia kifizetéséhez. A felperes 2013. július 25-én tájékoztatta az alperest, hogy az embargó folytán továbbra is akadálya van a követelt összeg kifizetésének.
 [8]	Az Európai Bizottság Külpolitikai Eszközökért Felelős Szolgálata „jogvéleményt" bocsátott ki, amely szerint megfelelő és helyes eljárás volt, hogy a pénzeszközöket sem közvetlenül, sem közvetve nem szabadították fel a listán szereplő X részére vagy javára. Emlékeztetett arra, hogy a 204/2011/EU rendelet 5.1. cikkével összhangban a listán szereplő szervezetekhez tartozó, általuk tulajdonolt, birtokolt, vagy ellenőrzésük alatt álló valamennyi pénzeszközt és gazdasági forrást be kell fagyasztani. Az 1. cikknek megfelelően a szóban forgó pénzeszközök közé tartoznak többek között a garanciák is. 
 [9]	2014. március 10-én az Európai Bizottság véleményt adott ki Franciaország Európai Unió melletti Állandó Képviselete által feltett kérdéssel kapcsolatban. A vélemény szerint a garancia lehívást meg kell különböztetni a garancia alapján történő fizetés teljesítésétől. Amennyiben a 204/2011/EU rendelet 12. cikke nem alkalmazható, a garanciának a listán szereplő szerv javára történő lehívása elfogadható azzal, hogy a garancia alapján történő fizetés teljesítése az 5. cikk alapján mindaddig tilos, amíg a kérdéses szerv az 5. cikk szerinti intézkedések hatálya alá tartozik, vagy a 9. cikk rendelkezése alapján teljesíthető a kifizetés.
 [10]	A felperes a közte és az SH között folyamatban volt, a garancia szerződésekkel kapcsolatos 29.G.41.612/2015. számú peres eljárás során perbehívta a jelen per alperesét. Az alperes 2015. szeptember 2-án a perbehívást elutasította. Az elutasító üzenetben ismételten felhívta a felperest fennálló fizetési kötelezettsége teljesítésére. Nem fizetés esetére kilátásba helyezte eljárás indítását.
 [11]	A Fővárosi Törvényszék 29.G.41.612/2015/20. számú jogerős részítéletében megállapította, hogy az X és a vállalkozó közötti szerződésre kiterjed a 204/2011/EU rendelet hatálya.
 [12]	Az X 2014. január 29-ig a 204/2011/EU rendelet III. mellékletében felsorolt tiltólistán szerepelt. A Tanács 74/2014/EU végrehajtási rendeletének 1. cikke alapján 2014. január 29-én az X törlésre került az 204/2011/EU rendelet III. mellékletében foglalt természetes és jogi személyek, szervezetek, szervek jegyzékéből, ugyanakkor a 45/2014/EU rendelet a 204/2011/EU rendelet 12. cikk (1) bekezdés b) pontját módosította, abba bármely más líbiai személyt, szervezetet vagy szervet, ideértve a líbiai kormányt is, besorolta.
 [13]	2015-ben az X pert indított az alperessel szemben az alperes által kibocsátott garancia összeg megfizetése érdekében. 
A kereseti kérelem és az alperes védekezése
 [14]	A felperes keresetében elsődlegesen annak megállapítását kérte, hogy az alperes javára kibocsátott APG-garancia alapján nem tartozik az alperesnek többé semmilyen kifizetés teljesítésével, a rendelkezésre állási kötelezettsége végérvényesen megszűnt. Eshetőlegesen előterjesztett másodlagos kérelme annak megállapítására irányult, hogy az alperesnek az APG-garancia lejártáig (2013. augusztus 30.) benyújtott lehívásai a 204/2011/EU rendelet 12. cikke és a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 199. § és 200. § (2) bekezdése alapján érvénytelenek voltak.
 [15]	Az alperes ellenkérelme a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 157. § a) pontja alapján - figyelemmel a 130. § (1) bekezdés e) pontjára - elsődlegesen a per megszüntetésére irányult, mert állítása szerint a felperes nem rendelkezik perbeli jogképességgel.
 [16]	Az alperes érdemi ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte. Vitatta, hogy a megállapítási keresetnek a Pp. 123. §-ban írt törvényi feltételei fennállnak, ugyanakkor a Ptk. 239/A. §-a a felek jogviszonyára nem alkalmazható. Ezt meghaladóan a keresetben kért megállapítások tartalmát is vitatta.
Az első- és másodfokú ítélet
 [17]	Az elsőfokú bíróság ítéletével megállapította, hogy a felperest az általa az alperes javára 2009. november 24. napján kibocsátott ………………………….. líbiai dollár összegre vonatkozó 2013. augusztus 30. napján lejáró előleg-visszafizetési viszontgarancián alapuló, az alperes felé fennálló fizetési és rendelkezésre állási kötelezettség nem terheli. Döntött az elsőfokú eljárásban felmerült ügygondnok díjáról és kötelezte az alperest a felperes javára perköltség megfizetésére. 
 [18]	Az elsőfokú bíróság ítélete szerint az alperesnek a per megszüntetése iránti kérelme nem alapos, mert a fióktelep jogi személyiségének hiányából nem következik jogképességének hiánya. A felperes a pert önállóan megindíthatta, és nem minősül perbizománynak, hogy a perbeli jogviszony alapján keletkező jogokat és kötelezettségeket az anyavállalatnál is figyelembe veszik. 
 [19]	A per érdemét érintően az elsőfokú bíróság arra a következtetésre jutott, hogy fennállnak a Pp. 123. §-ában írt előfeltételek, a felperes marasztalást nem kérhet és a jogvédelmének szükségessége is megállapítható.
 [20]	Az elsőfokú bíróság kifejtette, hogy az alperes és az X líbiai szervezetek, ezért részükre semmilyen pénzügyi teljesítést nem lehetett és nem lehet foganatosítani. Az építési szerződésből fakadó fizetési kötelezettségek láncolatának végén az X állt, így az annak biztosítására kötött megállapodások is érintett szerződéseknek minősülnek, azok még közvetve sem teljesíthetőek. Ezt alátámasztja a kifizetéseket tiltó jogerős bírósági végzés is.
 [21]	A 14/2014. (V.19.) MNB rendelet (a továbbiakban: MNB rendelet) alapján a garancia miatt a felperesre anyagi terhek hárulnak. A felperes a garancia teljesítéséhez szükséges összeget elkülönítette, és függő kötelezettségként tartotta rendelkezésre, így jogos érdeke annak megállapítása, hogy a fizetési kötelezettsége megszűnt. 
 [22]	A felperes jogvédelmének szükségességét a vele szembeni peres eljárás kezdeményezésének veszélye is megalapozza, a bizonytalan helyzet miatt alapvető jogi érdeke a jogvita rendezése. A líbiai per valós kockázatát alátámasztja, hogy az alperes a jelen perben is megerősítette, hogy igénye fennáll.
 [23]	Az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a lejárati határidőt megelőzően tett lehívások az embargós intézkedésekre tekintettel nem keletkeztettek fizetési kötelezettséget, később pedig  a garanciavállalás 2013. augusztus 30-i lejártára figyelemmel nem követelheti az alperes a garanciaösszeg kifizetését. A felperes fizetési kötelezettsége megszűnt, mert az X és az alapul fekvő vállalkozási szerződés a felperes által kibocsátott APG-garancia lejárati idejéig embargóval érintett volt, az X mindvégig a listán szerepelt. A tiltott kifizetések nem csupán a pénzeszközökre, hanem a garanciákra, azok felhasználására, megváltoztatására és hozzáférhetővé tételére és azon cselekmények megtagadására is vonatkozott, amelyek a hozzáférést lehetővé teszik.
 [24]	Az elsőfokú bíróság ügygondnoki díjat megállapító rendelkezései fellebbezés hiányában jogerőre emelkedtek.
 [25]	A másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletet a fellebbezéssel érintett részében megváltoztatta és a felperes keresetét elutasította. A jogvita lényegét illetően az elsőfokú bíróságétól eltérő jogi álláspontjára tekintettel a felperes előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezésére irányuló kérelmét is elutasította. 
 [26]	A jogerős ítélet értelmében a magyar bíróság joghatósága és a felperes perbeli jogképessége fennáll. 
 [27]	A jogvita érdemében a másodfokú bíróság álláspontja szerint a felperes habár teljesítést valóban nem követelhet, de a Pp. 123. §-a szerinti további feltétel, jogvédelmének szükségessége nem áll fenn. Megállapítási kereset esetén a keresettel védeni kívánt jog kizárólag polgári jogi jogviszonyból eredhet. A garanciából fakadó nyilvántartási kötelezettség a felperes közjogi jogviszonyon alapuló kötelezettsége, amely polgári jogot nem keletkeztet, így erre hivatkozással a megállapítási kereset megalapozottságához szükséges jogvédelem nem támasztható alá. Az embargós szabályoknak a polgári anyagi jogot alakító hatálya önmagában nincs, azt, hogy a felperes meddig köteles teljesíteni a bankgaranciában vállalt kötelezettségét, a kötelemre irányadó kollíziós jog szerinti anyagi jognak az imperatív szabályok által nem érintett rendelkezései ismeretében lehet megválaszolni. 
 [28]	A jogerős ítélet értelmében az Európai Parlament és a Tanács 2008. június 17-i 593/2008/EK rendelete a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (a továbbiakban: Róma I. rendelet) szabályai alkalmazandóak a felek jogvitájára, azonban az embargós rendeletek szabályai az EU tagállamok közrendjét érintő imperatív - az alkalmazandó jog helyébe lépő - rendelkezések, amelyeket a hatályuk alá eső tényállásokra alkalmazni kell. Az embargós korlátozó rendelkezések biztosítási intézkedésnek minősülnek, amelyeknek nem célja az érintettek tulajdontól való megfosztása. Ezért az intézkedések feltétlen érvényesülést megkívánó módon csak a teljesítés végrehajtásánál avatkoznak be a polgári jogviszonyokba. 
 [29]	A másodfokú bíróság rámutatott arra, hogy a garancia jogviszonyra a líbiai jog az irányadó, amelynek a mellőzésére nem lett volna lehetőség. A felperes azonban a keresetlevelében az érvényesíteni kívánt jogot, az annak alapjául szolgáló tényeket és azok bizonyítékait kizárólag a magyar jog alapján adta elő. Az alkalmazandó jog tartalmának hivatalból történő megállapítása a felperes tény- és jogállítási kötelezettségét nem pótolja. 
 [30]	A másodfokú bíróság szerint annak megállapításához, hogy a garancia lehívásához kötelmi hatály nem fűződik, és ezáltal a felperesnek fennáll olyan védendő joga, amelynek megóvásához a megállapítás szükséges, meg kellett volna jelölnie a kötelemre irányadó anyagi jogot, és ehhez képest megindokolni, hogy a kért megállapítás az alperessel szemben azt mennyiben képes megóvni. Mindehhez nem elegendő a perrel fenyegetettség és a lehívásokra történő hivatkozás, mert a lehívások hatálya a felek közötti polgári jogviszonyra irányadó feltételek megjelölése nélkül az imperatív rendelkezésekből nem vezethető le.
 [31]	A másodfokú bíróság nem fogadta el a felperesnek azt a hivatkozását sem, hogy egy jövőbeli líbiai ítélet végrehajtását a kért megállapítás megakadályozza. Álláspontja értelmében az 204/2011/EU rendeleteknek a teljesítés végrehajtását korlátozó hatálya nem a tagállami bíróság ítéletétől, hanem a végrehajtási eljárásokban történő alkalmazásuktól függ. Ezért a kért megállapítás nem alkalmas jogmegóvásra. 
 [32]	Mindezek alapján a másodfokú bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Pp. 123. §-ában foglaltakra figyelemmel a felperes keresete nem felelt meg a Pp. 121. § (1) bekezdés c) pontban előírt tartalmi elemeknek. A kért megállapítással védeni kívánt jog alapjául szolgáló polgári jogviszony lényeges feltételeinek előadása (jog- és tényállítás) hiányában a jogkövetkezményeket a bíróság a megállapítási kereset megengedhetősége körében vonta le. Erre figyelemmel a felperest nem illeti meg a jogosultság az alperessel szemben az eshetőleges megállapítás iránti kereset előterjesztésére sem. 
A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem 
 [33]	A felperes felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és elsődlegesen a keresetének (elsődleges vagy eshetőleges kérelmének) helyt adó határozat meghozatalát, másodlagosan az első- vagy másodfokú bíróság új eljárásra utasítását kérte. Harmadlagosan, arra az esetre, ha a Kúria a jogerős ítéletet nem helyezné hatályon kívül, kérte a jogerős ítélet indokolásának módosítását, a 204/2011/EU rendelet 1., 5. és 12. cikkének téves értelmezésére vonatkozó részek korrigálását vagy törlését. A felperes kérte továbbá a megítélt perköltség csökkentését. E körben arra hivatkozott, hogy a jogerős ítéletben megállapított perköltség eltúlzott mértékű, sérti a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 1. § (2) bekezdését, az ügygondnoki díjat ugyanis nem erre alapítottan lett volna lehetőség megállapítani. 
 [34]	A felperes felülvizsgálati kérelme szerint a másodfokú bíróság a jogerős ítéletben elmulasztotta megállapítani a tényállást, ezzel megsértette a Pp. 221. § (1) bekezdését és 2. § (1) bekezdését. Figyelmen kívül hagyta a garancialáncolat további szereplői közötti eljárásokban született határozatok megállapításait, ezért ítélete sérti a Pp. 229. §-át és a jogbiztonságot. A másodfokú bíróság tévesen értelmezte a 204/2011/EU rendelet 5. és 12. cikkét, továbbá elmulasztotta elbírálni a 204/2011/EU rendelet 1. cikkére alapított keresetet, így az ítélet sérti a Pp. 213. §-át és 221. § (1) bekezdését. Iratellenes az a megállapítás, hogy  nem jelölte meg a védendő jogot, ezért az ítélet sérti a Pp. 121. § (1) bekezdés c) pontját és 3. § (2) bekezdését, továbbá a bíróság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a követelések nyilvántartása nem keletkeztet védendő polgári jogot, így az ítélet sérti a Pp. 213. §-át is.
 [35]	A felperes álláspontja szerint a 204/2011/EU rendelet imperatív szabályai felülírják a líbiai jogot, ezért a jogerős ítélet sérti a nemzetközi magánjogról szóló 1979. évi 13. tvr. (a továbbiakban: Nmjtvr.) 7. §-át, a nemzetközi magánjogról szóló 2017. évi XXVIII. törvény (a továbbiakban: Nmjtv.) 13. (1) bekezdését és a Róma I. rendelet 9. cikkét. A líbiai jog feltárása gyakorlatilag is lehetetlen, ezért a másodfokú bíróság az Nmjtvr. 5. § (3) bekezdését sértve állapította meg, hogy a perbeli jogviszonyra nem a magyar jog alkalmazandó. A másodfokú bíróság nem tájékoztatta a feleket arról, hogy a líbiai jogot kívánja vizsgálni, és az Nmjtvr. 5. §-át sérti az a megállapítás, miszerint a bíróságnak hivatalból nem feladata a felperest megillető jog tartalmának - kollíziós szabályok szerinti -  felkutatása. Sérelmezte, hogy a másodfokú bíróság elmulasztotta elbírálni a másodlagos keresetét, így az ítélet sérti a Pp. 213. §-át is. 
 [36]	A felperes felülvizsgálati kérelmében fenntartotta az eljárás során tett valamennyi hivatkozását és előadását.
 [37]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet változatlan indokolás mellett történő hatályában tartását kérte.
A Kúria döntése és jogi indokai
 [38]	A Pp. 270. § (2) bekezdése értelmében felülvizsgálattal csak a jogerős ítélet rendelkezései támadhatók és a Pp. 271. § (1) bekezdés a) pontja értelmében nincs helye felülvizsgálatnak az első fokon jogerőre emelkedett határozat (határozatrész) ellen, ezért a Kúria érdemben nem vizsgálta az elsőfokú ítélet ügygondnoki díjat megállapító rendelkezéseinek jogszabálysértő jellegére előadott felperesi hivatkozásokat [a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 1. § (2) bekezdésének megsértésére előadottakat]. Miután a megítélt perköltség csökkentését is kizárólag ezen indokra alapítottan kérte a felperes, ezért e körben sem kerülhetett sor érdemi vizsgálatra.
 [39]	A Pp. 272. § (2) bekezdése szerint a felülvizsgálati kérelemben meg kell jelölni azt a határozatot, amely ellen a felülvizsgálati kérelem irányul, továbbá azt, hogy a fél milyen tartalmú határozat meghozatalát kívánja, valamint elő kell adni a jogszabálysértés és a megsértett jogszabályhely megjelölése mellett, hogy a fél a határozat megváltoztatását milyen okból kívánja. Akár a konkrét jogszabályhely megjelölése, akár a jogszabálysértés szöveges előadása hiányzik, a felülvizsgálati kérelem érdemben nem bírálható el (BH 2005.290., BH 2011.259.). Érdemben csak azok a hivatkozások vizsgálhatók, amelyek esetében a Pp. 272. § (2) bekezdésében meghatározott tartalmi követelmények maradéktalanul teljesülnek [1/2016. (II.15.) PK vélemény 6. pont, BH 2015.307.]. Nem elegendő a felülvizsgálati kérelemben csupán a korábbi beadványokra (BH 1995.199.II.), illetve - jogi álláspont kifejtése nélkül - csupán a korábban előadottakra utalni. Ezért a Kúria érdemben nem vizsgálta a felperes eljárás tartama alatt tett beadványaira és előadásaira történt hivatkozását.
 [40]	Az érdemben vizsgálható felülvizsgálati kérelem alapos.
 [41]	A Kúria - a Pp. 275. § (2) bekezdése szerint - a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálta felül a jogerős ítéletet, és megállapította, hogy a jogerős ítélet az alábbiak szerint jogszabálysértő.
 [42]	A külföldi elemet tartalmazó kereset elbírálásának hivatalból vizsgálandó előkérdése, hogy a peres felek közötti jogvitára a magyar bíróság joghatósága fennáll-e. A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem e kérdéskört nem érintette, és a Kúria hivatalból észlelendő joghatósági alapú pergátló körülményt nem talált, ezért kiindulópontként elfogadta a magyar bíróság joghatóságának fennálltát, különös tekintettel az alperes érdemi védekezése alapján megállapított perbebocsátkozásra. 
 [43]	A joghatóság fennállása esetén vizsgálandó kérdés, hogy milyen eljárási és anyagi jogi szabályok szerint szükséges a peres felek közötti jogvitát elbírálni. Az eljárási szabály tekintetében irányadó, hogy a joghatóság fennállása esetén a jogvita elbírálása során a fórum eljárási szabályait kell alkalmazni (Nmjtvr. 63. §), azaz a megállapítási kereset megítélésére a Pp. rendelkezései voltak irányadók. 
 [44]	A felperes által a perben érvényesített igény megítéléséhez az alkalmazandó jogra vonatkozó előírások csak annyiban voltak irányadók, amennyiben a Pp. 123. §-a szerinti előfeltételek igazolása körében az anyagi jogi szabályok alkalmazása vált szükségessé. Arra helyesen mutatott rá a másodfokú bíróság, hogy a peres felek közötti jogvitában irányadó a Róma I. rendelet, ami alapján főszabálynak megfelelően valóban sor kerülhetne egy nem tagállami jog - a konkrét esetben a líbiai anyagi jog - alkalmazására, azonban a Róma I. rendelet 9. cikke  (1) bekezdése értelmében vizsgálni szükséges az imperatív rendelkezések érvényesülését.
 [45]	Minden jogrendszernek - mind a nemzetközi és az uniós jogrendszernek, mind az EU-t alkotó tagállamok jogrendszerének - van egy olyan feltétlenül érvényesülő (imperatív) normákban megtestesülő magja, amely arra hivatott, hogy az illető jogrendszer erkölcsi, gazdasági, politikai alapjait közvetlenül - parancsnormaként - védje, és egyúttal az adott társadalmi, jogi berendezkedés alapvető értékrendjét kifejezésre juttassa. A Róma I. rendelet 9. cikk (1) bekezdése értelmében az imperatív rendelkezések olyan rendelkezések, amelyek betartását valamely ország a közérdek - mint például politikai, társadalmi vagy gazdasági rendjének megőrzése - szempontjából döntő fontosságúnak ítéli, és megköveteli a hatálya alá eső valamennyi tényállásra történő alkalmazását, függetlenül attól, hogy a rendelet a szerződésre mely jog alkalmazását írja elő. A (2) bekezdés szerint a rendelet alapján semmi nem korlátozhatja az eljáró bíróság országának joga szerint az imperatív rendelkezések alkalmazását. 
 [46]	Helyesen fejtette ki a másodfokú bíróság, hogy a perbelihez hasonló korlátozó rendelkezések biztosítási intézkedésnek minősülnek, amelyeknek nem célja az érintettek tulajdontól való megfosztása (2008. szeptember 3-i Kadi és Al Barakaat International Foundation ítélet, C-402/05P és a C-415/05P számú egyesített ügyek, EU:C:2008:461 358. pont), függetlenül attól, hogy ezek a rendelkezések a tulajdonhoz való jog korlátozásának minősülnek (2008. szeptember 3-i Kadi és Al Barakaat International Foundation ítélet, C-402/05P és a C-415/05P számú egyesített ügyek, EU:C:2008:461 366. pont). Ebből azonban azért nem következik az intézkedések polgári anyagi jogot alakító hatályának kizárása, mert ez a helyzet jelen ügyben csak a 204/2011/EU rendelet 5. cikk (1) bekezdése szerinti vagyoni eszközök befagyasztására vonatkozik. Ennek helyes értelmezése szerint a tiltólistán szereplő személyek arra az átmeneti időre nem juthatnak hozzá vagyoni eszközeikhez, amíg a korlátozó intézkedések hatálya velük szemben fennáll. 
 [47]	Más megítélés alá esnek az 5. cikk (2) bekezdésének megfelelő pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások rendelkezésre bocsátása, és azok a szerződéses követelések, amik nem tartoznak a tulajdonjog körébe. Azokra legfeljebb mint vagyoni várományra alapíthatók kötelmi jogi igények. Ezért az ilyen követelések teljesítésének 5. cikk (2) bekezdése és 12. cikk szerinti tiltása járhat a pénzeszköztől, szerződési igénytől (várományoktól) való eleséssel, mert ha a szerződésben vállalt kötelezettség teljesítési időpontja előtt nem kerülnek feloldásra az embargós intézkedések, a vállalt kötelezettségek teljesítésének meghosszabbítását pedig az embargó automatikusan nem teremti meg, sőt a rendelet későbbi módosításából (45/2014/EU rendelet a 204/2011/EU rendelet 12. cikkét módosította, abba a kifizetésen kívül expressis verbis is bekerült a meghosszabbítási igény teljesítése is) következő jogalkotói szándékból és szabályozási célból következően kifejezetten tiltott az ügyletek meghosszabbítása, ezért a szerződésben vállalt teljesítési határidő elteltével a garantőr szabadul a kötelemből. 
 [48]	A Kúria itt kíván rámutatni arra is, hogy a jogerős ítéletben hivatkozott 2010. december 22-i Sayn-Wittgenstein ítéletben (C-208/09, EU:C:2010:806) adott jogértelmezés a perbeli esetre nem irányadó, az uniós alapszabadságok (négy szabadság) közrendi okokra történő jogszerű tagállami intézkedéssel való korlátozása mint az adott szabadság szabad áramlása alóli kivétel nem vonatkoztatható a perbeli tényállásra, és ez a közrendi kivétel nem hozható semmilyen okszerű kapcsolatba az imperatív normák hatályával. 
 [49]	Az imperatív normák az alkalmazásuk körét a kollíziós szabályokra tekintet nélkül határozzák meg, ezért szükségképpen hatást gyakorolnak az anyagi jogviszonyokra, így a jogerős ítéletben írtakkal ellentétben kihatnak az anyagi jogviszonyokra. Ezt azt jelenti, hogy a nemzetközi magánjogi tényállások esetén az imperatív normák érvényesülnek akkor is, ha az adott esetben alkalmazandó jog szabályai másként rendelkeznek. 
 [50]	Az imperatív normák tág értelemben a közrend védelmének eszközeként foghatók fel, akár a fórum jogának alapvető érdekeivel összeegyeztethetetlen [Nmjtvr. 7. § (1) bekezdés], akár nemzetközi jogi vagy uniós közrendi szabályokról legyen szó. Az ENSZ BT határozat és az Európai Unió embargós intézkedései (határozatok és rendeletek) klasszikus imperatív normák, amelyek a peres felek közötti jogvitában feltétlen érvényesülést követelnek, azaz olyan imperatív normáknak tekinthetők, amelyek megkövetelik a hatályuk alá eső valamennyi tényállásra történő alkalmazásukat, függetlenül attól, hogy egyébként a jogvitára milyen jog lenne irányadó. A 204/2011/EU rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó (204/2011/EU rendelet 20. cikk), és a nemzetközi jog feltétlenül érvényesülő alapnormája (ENSZ BT határozat) is közvetetten ezen keresztül érvényesül a magyar jogrendben.
 [51]	A perbeli esetben a feltétlenül érvényesülő imperatív norma tiltja pénzeszköznek vagy gazdasági erőforrásnak közvetlenül, vagy közvetve a tiltólistán szereplő természetes vagy jogi személyek, szervezetek vagy szervek rendelkezésére vagy javára bocsátását [204/2011/EU rendelet 5. cikk (2) bekezdés], és tilt minden olyan tevékenységekben való tudatos és szándékos részvételt, amelyek közvetlen vagy közvetett célja vagy eredménye az embargós intézkedések megkerülése [204/2011/EU rendelet 5. cikk (3) bekezdés]. Nem teljesíthető továbbá semmiféle követelés, beleértve a kártérítésre irányuló vagy egyéb hasonló jellegű követelést - mint például kompenzációs követelés vagy garanciaérvényesítés keretében benyújtott követelés - a líbiai kormány vagy bármely olyan személy vagy szervezet számára, amely azon keresztül vagy a részére követeléssel áll elő, olyan szerződések vagy ügyletek tekintetében, amelyeknek a teljesítését közvetlenül vagy közvetve, részben vagy egészben érintették az 1970 (2011) ENSZ BT-határozat értelmében elrendelt intézkedések, beleértve az Unió vagy valamely tagállam által a Biztonsági Tanács vonatkozó határozatai vagy az e rendeletben szereplő intézkedések végrehajtása értelmében, az azokban előírtak szerint, vagy azokkal összefüggésben hozott intézkedéseket (204/2011/EU rendelet 12. cikk).
 [52]	A garanciaösszeg kifizetése és az érdekében tett pénzügyi műveletek (viszontgarancia lehívásának teljesítése) az imperatív norma által tiltott körbe tartozik, ezért a felperes megállapítási keresetének elbírálása körében e normának van alkalmazási és érvényesülési elsődlegessége.
 [53]	Rámutat a Kúria arra is, hogy a líbiai jog perbeli alkalmazásának szükségessége esetén sem lenne helytálló a másodfokú bíróság jogi álláspontja, ugyanis a bíróságnak a külföldi jog tartalmáról hivatalból szükséges tájékozódnia [Nmjtvr. 5. § (1) bekezdés]. Kétségtelenül a felek előterjeszthetnek bizonyítékokat, tehetnek előadásokat az alkalmazandó jog tartalmának tisztázására, azonban ez a bizonyítási lehetőség nem helyettesíti a bíróság kötelezettségeinek teljesítését. Az alkalmazandó jogról az igazságügyért felelős miniszter ad felvilágosítást [Nmjtvr. 5. § (2) bekezdés], olyan esetben pedig, amikor a perbelihez hasonló polgárháborús viszonyok folytán mind a külföldi hatóságokkal való kapcsolattartás, mind a külföldi jog tartalmának egyéb módon történő tisztázása nehézségekbe ütközik -  különösen az igazságügyi miniszter e körben adott tájékoztatásának megfelelően -, elfogadható annak kimondása, hogy a külföldi jog tartalma nem állapítható meg, ezért a magyar jog rendelkezései alkalmazandók [Nmjtvr. 5. § (3) bekezdés].
 [54]	Mindezek alapján jogszabálysértő [Pp. 3. § (2) bekezdés, 121. § (1) bekezdés c) pont], hogy a másodfokú bíróság a kereseti tényállítások és a keresettel érvényesíteni kívánt jog megjelölése körében a felperesi előadásokat nem fogadta el. 
 [55]	A perben alkalmazandó Pp. 123. § alapján abban a kérdésben kellett állást foglalni, hogy fennállnak-e a megállapítási kereset feltételei. Abban a másodfokú bíróság is egyetértett az elsőfokú bírósággal, hogy a felperes a jogviszony természeténél fogva nem követelhet teljesítést az alperestől, így megállapítási keresetének további feltételeként azt kellett vizsgálni, hogy a kért megállapítás a felperes jogainak az alperessel szemben való megóvása érdekében szükséges-e.
 [56]	E körben a Kúria a fentebb kifejtettek alapján utal arra, hogy a felperes a jogszabályi előírásoknak megfelelően jelölte meg védendő jogát, az ENSZ BT tiltó határozataiból, és az uniós embargós rendeletből levezethető vagyoni jogainak fenyegetettségeként pedig megjelölte az alperes többszöri lehívási kísérleteit. 
 [57]	A követelések nyilvántartására vonatkozó felperesi kötelezettség körében van ugyan közjogi elem, ami a pénzügyi felügyelet körében és a számviteli szabályok betartatásában nyilvánul meg, azonban a garancia és viszontgarancia vállalás lényegi eleme, hogy a polgári jogi jogviszonyban a garantőr a követelés pénzügyi fedezetét rendelkezésre tartja, annak csak technikai kérdése, hogy ezt a számvitel közjogi szabályainak megfelelően kell megtennie.
 [58]	A rendelkezésre tartási kötelezettség a polgári jogi jogviszony körébe tartozik, és helyesen hivatkozott a felperes arra, hogy vagyoni jogainak lényeges sérelmét jelenti egy olyan helyzet fenntartása, ami a garancia lejártát követően még évekkel később is azt eredményezi, hogy az alperes lehívási kísérletei miatt magas költségekkel járó módon nyilván kell tartania a lejárt garanciát. E bizonytalan helyzet lezárására alkalmas eszköz a megállapítási kereset, ami alapján a felperes szabadulhat a számára vagyoni hátránnyal járó bizonytalan jogi helyzettől.
 [59]	Ugyancsak helyesen hivatkozott a felperes a vele szembeni esetleges perindítás lehetőségére is. E körben - figyelemmel a perben irányadó speciális tényállásra és a felek komplex jogviszonyára - az elsőfokú bíróság megalapozottan mutatott rá arra, hogy a megállapítási keresetet nem zárja ki az, hogy a megállapítani kért körülményre a felperes védekezésként hivatkozhat a másik fél által indítható lehetséges jövőbeni marasztalási perben. A perben csatolt dokumentumokból és a felek nyilatkozataiból megállapítható, hogy az alperes többször, még a garancia lejáratát követően is megpróbálta lehívni az APG-garancia összeget. Az alperes perbeli nyilatkozatai szerint a felperest fenyegeti egy vele szembeni perindítás is.
 [60]	Helytálló érvként fogadható el az is, hogy amennyiben az alperes Líbiában indítana peres eljárást a felperessel szemben, úgy nem zárható ki az embargós rendelkezések figyelmen kívül hagyását eredményező marasztaló ítélet, amely alapján a felperes ki lenne téve a végrehajtás lefolytatásának. E helyzet elhárítására is megfelelő eszköz a felperes vagyoni jogainak megóvása érdekében a bíróságtól kért megállapítás.
 [61]	Az elsőfokú bíróság helyesen ítélte meg, hogy miután a garanciaösszeg jogosultja az X, a javára nem tehetők pénzügyi teljesítések az embargós intézkedések bevezetésétől kezdődően.  E megállapítással összhangban a felperesnek a Fővárosi Ítélőtábla a 16.Gpkf.43.422/2013. számú eljárás során hozott jogerős végzésében megtiltotta az alperes részére történő kifizetéseket egészen addig, amíg az X az embargós intézkedések hatálya alatt áll.
 [62]	Az Európai Bíróság a valamely pénzeszköznek vagy gazdasági erőforrásnak a korlátozó intézkedések által érintett személyek listáján szereplő személy rendelkezésére bocsátására vonatkozó tilalmat különösen tágan értelmezi, amelyet a „sem közvetlenül, sem közvetve" fordulat alkalmazása igazol, következésképpen magában foglal minden olyan cselekményt, amelynek megvalósulása szükséges ahhoz, hogy e személy ténylegesen teljes rendelkezési jogot szerezzen az érintett pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások fölött (lásd ebben az értelemben: 2019. január 17-i SH és TG ítélet, C-168/17, EU:C:2019:36, 51. pont;  2007. október 11-i Möllendorf és Möllendorf-Niehuus ítélet, C-117/06, EU:C:2007:596, 50. és 51. pont; 2010. június 29-i E és F ítélet, C-550/09, EU:C:2010:382, 66. és 74. pont; 2011. december 21-i Afrasiabi és társai ítélet, C-72/11, EU:C:2011:874, 39. és 40. pont).
 [63]	Ha a lehívásra olyan időpontban kerülne sor, amikor az alperes már nem áll az embargós tiltólistán, önmagában ez sem tenné lehetővé a lehívás teljesítését, azaz az igény érvényesítését, mert az imperatív norma tiltó rendelkezéseinek érvényesülése folytán az az X részére közvetett kifizetés lenne a 204/2011/EU rendelet 12. cikke értelmében.
 [64]	Az imperatív norma tehát hatást gyakorol a polgári jogi jogviszonyra, és miután a garanciavállalás lejártáig az X a tiltólista hatálya alól nem került ki, ezért alapos az az elsőfokú ítéleti megállapítás, hogy a garanciavállalás időtartamában az embargós intézkedésekre tekintettel nem kerülhetett sor a felperes részéről kifizetésre. Később sem keletkezhet azonban olyan jogi helyzet, ami a garancia kifizetését lehetővé tenné, mert az embargó nem célozza az érintett polgári jogviszonyok meghosszabbítását. Ezért a garanciavállalás 2013. augusztus 30-i lejártára tekintettel a jogviszony megszűnése folytán nem áll fenn a felperes helytállási kötelezettsége, aminek a megállapítási kereset alapján ítéletben történő kimondása a felperes jogainak megóvása érdekében indokolt.
 [65]	A Kúria a fentebb kifejtettek értelmében a Pp. 275. § (4) bekezdése alapján a jogerős ítéletet hatályon kívül helyezte, és az elsőfokú ítéletet helybenhagyta. A felperes elsődleges kérelemnek történt helytadásra tekintettel a csak eshetőleges felülvizsgálati kérelem (lehívások érvénytelenségének a kérdése), az e körben előadott jogszabálysértés [Pp. 213. §-a és 221. § (1) bekezdése] érdemi vizsgálatára nem volt szükség, ezért erről a Kúria nem határozott. A jogerős ítélet hatályon kívül helyezése folytán ugyancsak szükségtelenné vált a tényállás megállapításának elmulasztásával, ezáltal a Pp. 221. § (1) bekezdésének és 2. § (1) bekezdésének a megsértésével kapcsolatos felülvizsgálati hivatkozások érdemi vizsgálata is. Rámutat továbbá a Kúria, hogy az Nmjtv. hivatkozott rendelkezése - az e törvény időbeli hatálya alá nem tartozó tényállásokra való alkalmazhatatlansága miatt - a peres felek közötti jogviszonyra nem irányadó, ezért e hivatkozást sem értékelte a jogszabálysértések körében.
Záró rész
 [66]	A jogerős ítélet hatályon kívül helyezése és az elsőfokú ítélet fellebbezéssel érintett részének helybenhagyása következtében a Kúria a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján kötelezte az alperest a felperes jogi képviseletével kapcsolatosan felmerült és a Kúria által a kifejtett ügyvédi tevékenységgel arányosnak ítélt, áfát is magában foglaló ügyvédi munkadíjból, valamint a felperes által lerótt felülvizsgálati eljárási illetékből álló együttes másodfokú perköltség és felülvizsgálati eljárási költség megfizetésére.
 [67]	A Kúria a jogerős ítélet elleni felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése értelmében - kérelemre - tárgyaláson bírálta el.
 [68]	Az ítélet elleni felülvizsgálatot a Pp. 271. § (1) bekezdés e) pontja zárja ki.

Budapest, 2019. június 6.

. Bartal Géza s.k. a tanács elnöke, Dr. Simonné Dr. Gombos Katalin s.k. előadó bíró, Dr. Zumbók Péter s.k. bíró