A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
részítélete

Az ügy száma: 	Mfv.II.10.639/2015/5.
A tanács tagjai: . Stark Marianna a tanács elnöke
	Sipőczné dr. Tánczos Rita előadó bíró
é dr. Csernay Krisztina bíró

A felperes: 
A felperes képviselője: Dr. Hajdú-Dudás Mária ügyvéd Az alperes: 	
Az alperes képviselője: Dr. Takács Tibor ügyvéd	
A per tárgya: 	állásidőre járó bér megfizetése 
A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
	
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Zalaegerszegi Törvényszék 2.Mf.20.439/2015/5.
Az elsőfokú bíróság határozatának száma: Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2.M.470/2012/52.

Rendelkező rész 
A Kúria a Zalaegerszegi Törvényszék 2.Mf.20.439/2015/5. számú részítéletének felülvizsgálattal érintett rendelkezését hatályában fenntartja, egyebekben azt nem érinti. 

Kötelezi a felperest, hogy tizenöt napon belül fizessen meg az alperesnek 20.000 (húszezer) forint + 5400 (ötezer-négyszáz) forint áfa felülvizsgálati eljárási költséget. 

A felülvizsgálati eljárási illetéket az állam viseli.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

Indokolás
Tényállás
[1]	A felülvizsgálati eljárásban irányadó tényállás szerint a felperes 2011. február 2-án létesített határozatlan idejű munkaviszonyt az alperessel gépjárművezető munkakör ellátására. A felek a felperes személyi alapbérét havi bruttó 78.000 forintban határozták meg. A munkaszerződés mellékletét képező tájékoztatás 2. pontja a munkabér egyéb elemei között rögzítette az átalánypótlékot. A felek 2012. január 22-én a személyi alapbért havi bruttó 93.000 forintra módosították.
[2]	A munkáltatónál ügyvezetői utasítás tartalmazta az üzemanyag megtakarítás kiszámításának szabályait, melynek alapján a menetlevéllel igazolt kilométerfutás teljesítmény, valamint a 60/1990.(IV.1.) számú Kormányrendelet szerint - korrekciós tényezőkkel módosított - alapnorma és az állami adóhatóság által közzétett üzemanyagár figyelembevételével került kiszámításra a hatósági norma szerinti üzemanyag fogyasztás összege. A felperes 2013. június 4-én azonnali hatályú felmondással megszüntette munkaviszonyát. Indokolásában rögzítette, hogy a munkáltató 2012. július 26. óta nem tett eleget az Mt. 42. § (2) bekezdés b) pontja szerinti foglalkoztatási kötelezettségének, erre az időszakra a minimálbért fizette meg számára az alapbére helyett, s mindez a munkaviszonya további fenntartását lehetetlenné tette. 
[3]	Az alperes törvényes képviselője az azonnali hatályú felmondást tudomásul vette, megjegyezte azonban, hogy az indokolásban foglaltak hamisak, és a munkavállaló a munkaszerződés szerinti bérét megkapta. 
[4]	A felperes keresetében 4.012.770 forint túlmunkadíj és késedelmi kamata, továbbá 1.000.000 forint nem vagyoni kár megfizetésére kérte kötelezni az alperest. Előadta, hogy a munkáltató 2012. július 26-ától nem tett eleget foglalkoztatási kötelezettségének, és ezen idő alatt csupán alapbérét fizette meg, így elmaradt munkabér címén 2012. július 26-ától 2013. június 9-éig terjedő időtartamra 4.052.779 forint megfizetésére kérte kötelezni az alperest. Ezen túl elsődlegesen 194.675 forint, másodlagosan 48.825 forint és kamata megfizetését kérte, mivel azonnali hatályú felmondását az alperes nem támadta meg 30 napon belül, így a munkavégzés alóli felmentés idejére álláspontja szerint távolléti díjra jogosult. A megállapodásuk értelmében ténylegesen fizetendő munkabér összege annak függvényében alakult, hogy az alperesi cég melyik részlegén dolgozott. A ponyvás, hűtős részlegen történő munkavégzés esetén a munkáltató megszorozta a ledolgozott órákat 1350 forinttal, míg a tartályos részlegen történő munkavégzés esetén a ledolgozott napok és 14.500 forint szorzata adta meg a havi munkabér összegét. Az így kapott eredményt a munkáltató három részre osztotta, ami besorolási bérből, üzemanyag megtakarításból és külföldi napidíjból állt. A felperes arra hivatkozott, hogy az utóbbi kettő jogcímen történt kifizetés nem valós, azok ténylegesen munkabért jelentettek. Hangsúlyozta továbbá, hogy jogviszonya létesítésétől jelentős túlmunkát teljesített, pihenőnapjait külföldön töltötte, csupán hat-kilenc hetente tudott hazajárni. 
[5]	Az alperes a kereset elutasítását kérte arra hivatkozva, hogy a gépjárművezetők jövedelme a következő összegekből tevődött össze: havi bruttó alapbér, melyet a munkaszerződés rögzített, a munkavégzésnek megfelelő üzemanyag megtakarítás, átalánypótlék és külföldi napidíj. Hangsúlyozta, hogy a felperesnek járó valamennyi munkabért, járandóságot megfizette, s vitatta, hogy a felperes további összegekre lenne jogosult. 

Első és másodfokú ítélet 
[6]	A Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2.M.470/2012/52. számú ítéletével a felperes keresetét elutasította és 116.840 forint perköltség megfizetésére kötelezte. Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint a perben beszerzett igazságügyi könyvszakértői vélemény, illetve a meghallgatott tanúk vallomása alapján nem nyert igazolást az a tény, hogy a felperes túlmunkát végzett, ezért az ennek ellenértéke iránti követelést, illetve a nem vagyoni kártérítési igényét alaptalannak tartotta. Ugyancsak nem bizonyította a felperes, hogy a bérkifizetések alapját a nettó 1350 Ft/óra, illetve 14.500 forint/nap kamionon töltött idő képezte attól függően, hogy a munkavállaló ponyvás, hűtős vagy tartályos részlegen dolgozott. Megállapította, hogy az üzemanyag megtakarítás a havi személyi alapbéren felüli, az alperes mérlegelési jogkörében kiállított ösztönzési rendszerbe tartozó juttatás volt, amelyre vonatkozó megállapodás hiányában annak elszámolása nem támadható. A felperes állásidőre járó díjazás különbözete iránti igénye is megalapozatlannak bizonyult, figyelemmel arra, hogy a felperes nem tudta bizonyítani, miszerint a munkával töltött megállapodás szerinti alapbére nettó 14.500 Ft/nap volt. 
[7]	A felperes fellebbezése folytán eljárt Zalaegerszegi Törvényszék 2.Mf.20.439/2015/5. számú részítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét a fellebbezéssel nem érintett részében nem érintette, fellebbezett részében - az állásidőre járó díjazás különbözete megfizetése iránti kereseti kérelmet elutasító elsőfokú ítéleti rendelkezést illetően - helybenhagyta, egyebekben a túlmunka ellenértéke és a nem vagyoni kártérítés iránti kereseti kérelmeket elutasító elsőfokú ítéleti rendelkezéseket illetően a perköltségre is kiterjedően hatályon kívül helyezte, és ebben a körben az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította. Kötelezte a felperest 63.500 forint fellebbezési perköltség megfizetésére, és megállapította a további fellebbezési illetéket, illetve perköltséget. 
[8]	Az állásidőre járó díjazás vonatkozásában megállapította, hogy a munkáltató nem vitatottan 2012. július 26-ától a munkaviszony megszűnéséig nem tett eleget foglalkoztatási kötelezettségének, s ezáltal a munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (Mt.) 146. § (1) bekezdése értelmében állásidőre járó díjazásként a felperest a személyi alapbére illette meg. Ennek számításánál az üzemanyag megtakarítás címén kifizetett járandóság nem vehető figyelembe, mivel az olyan ösztönző rendszer keretében biztosított juttatásnak minősül, amely az alperesnél belső ügyvezetői utasításon alapult. 
[9]	Kifejtette, hogy mindig esetenként kell eldönteni, hogy a munkaviszony alapján a munkavállalónak fizetett üzemanyag megtakarítás munkabérnek minősül-e vagy sem. A perbeli esetben a munkavégzéshez kapcsolódó ellentételezés az üzemanyag megtakarítás ösztönzésére szolgált, így az teljesítménybérezésnek tekintendő. Megállapította azt is, hogy az értékelés nem az üzemanyag felhasználására vonatkozott, hanem a munkavégzést érintette, így az Mt. 148. § (1) bekezdése szerint legfeljebb a távolléti díj számításánál lehetne figyelembe venni, az alapbér tekintetében az irreleváns. A felperes azt sem bizonyította, hogy az ügyvezetői utasításban és a kollektív szerződésben foglaltaktól eltérően az alperessel 14.500 Ft/nap személyi alapbérben állapodtak meg. A bérfizetési jegyzék tartalmazta az egyes bérelemeket, azok összetevőit, és a felperes által állított összegek nem képezték ezek részét. 
[10]	A másodfokú bíróság a túlmunka ellenértéke és a nem vagyoni kártérítés iránti igény tekintetében az elsőfokú ítéletet eljárási szabálysértések miatt megalapozatlannak tartotta, és e körben az ítéletet hatályon kívül helyezve új eljárás lefolytatására utasította az elsőfokú bíróságot. 

A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem
[11]	A jogerős részítélet ellen a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, melyben kérte, hogy a Kúria a Zalaegerszegi Törvényszék részítéletét helyezze hatályon kívül, az elsőfokú ítéletet változtassa meg, hozzon a jogszabályoknak megfelelő határozatot és marasztalja az alperest a felülvizsgálati eljárás költségében. Álláspontja szerint a jogerős részítélet sérti a Pp. 206.§ (1) bekezdését, illetve az Mt. 146. § (1) bekezdését. 
[12]	Érvelése szerint a törvényszék figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy kifejezetten megállapodott az alperessel az alapbér összege tekintetében. Az üzemanyag megtakarítást és a napidíjat nem a külföldi munkavégzésével kapcsolatban felmerült többletköltségei fedezeteként, hanem a munkavégzése ellenértékeként ígérte az alperes és kapta is meg ténylegesen. Az üzemanyag megtakarítás nem tekinthető egyfajta teljesítménybérezésnek, mivel az Mt. 137. § (2) bekezdésében és 138. §-ában foglaltakkal ellentétben ez esetben hiányzott az előre meghatározott teljesítménykövetelmény. Az ígért jövedelem és a bérjegyzék szerinti jövedelem szinte teljes mértékben megegyezett, s ezt a jövedelmet a jogviszonyuk fennállta alatt a munkavállalók megkapták. 
[13]	A havi munkabér tényleges alapja a napi munkabér volt, amely azonban kalkulációs tervek alapján a nettó alapbér, a külföldi napidíj és az üzemanyag megtakarítás összegeként került elszámolásra a bérjegyzéken. A munkáltató a teljesítménybért egyértelműen forintban határozta meg, amiből a nettó bér fölötti részt napidíjként és üzemanyag megtakarítás jogcímén fizették ki. Mindez alátámasztja, hogy alapbére 14.500 forint volt naponta, erre a munkabérre jött létre a felek között szóbeli megállapodás, és ez alapján kapta meg munkabérét a munkával töltött napokra. Erre tekintettel az alperesnek ezen alapbér alapulvételével kellett volna megfizetnie az állásidőre járó díjazását. 
[14]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében kérte, hogy a Kúria a jogerős részítéletet „hagyja helyben”, s marasztalja a felperest a perköltségben. Fenntartotta azt az álláspontját, hogy a gépjárművezetők jövedelme a munkaszerződés szerinti munkabérből (havi fix alapbér + átalánypótlék), a külföldön töltött idő alapján számított napidíjból és a korrekciós tényezők figyelembevételével számított üzemanyag megtakarításból tevődött össze. Soha nem állapodtak meg a felperessel nettó 1350 Ft/óra, illetve nettó 14.500 Ft/nap összegű alapbérben. Az üzemanyag megtakarítás nem minősült alapbérnek, a munkáltató részéről csupán adható jövedelemelem volt, annak kiszámítása a jogszabályoknak megfelelően történt. Alap nélkül állította a felperes, hogy az „ígért jövedelem” és az „bérjegyzék szerinti jövedelem” szinte teljes mértékben megegyezett, mindezt a felperes tényekkel nem tudta alátámasztani. A felperes elismerte, hogy az állásidőre járó díjazást a munkáltató számára maradéktalan megfizette, így követelése nem lehet. 

A Kúria döntése és indokolása 
[15]	A felperes felülvizsgálati kérelme nem alapos. 
[16]	Az Mt. 51.§ (1) bekezdése alapján a munkáltató a munkaviszonyból származó alapvető kötelezettsége a munkavállaló munkaszerződés és munkaviszonyra vonatkozó szabályok szerinti foglalkoztatása. Amennyiben a munkáltató e kötelezettségének a beosztás szerinti munkaidőben nem tesz eleget (állásidő), az elháríthatatlan külső okot kivéve alapbért kell fizetnie az adott időtartamra a munkavállalónak [Mt. 146. § (1) bekezdés]. A perben nem volt vitatott az a tény, hogy az alperes 2012. július 26-ától a felperes munkaviszonya megszűnéséig, 2013. június 4-ig nem tett eleget foglalkoztatási kötelezettségének, így erre az időtartamra állásidőre járó bért, azaz alapbért kellett fizetnie a munkavállalónak. 
[17]	A munkaszerződés kötelező tartalmi eleme az alapbér, amelyet időbérben kell meghatározni. Az alapbért a munkaszerződésben akkor is rögzíteni kell, ha a munkavállaló részben vagy teljes mértékben teljesítménybér-rendszerben kapja munkabérét. Az általános szabály szerint a bérpótlékok alapja az alapbér, s abba más bérelem nem tartozik bele. Kivételként az Mt. lehetővé teszi, hogy a bérpótlékok közül a vasárnapi, a műszak- és az éjszaki munkavégzésért járó díjazást magába foglaló alapbért állapítsanak meg [Mt. 145. § (1) bekezdés]. Teljes mértékben időbéres díjazás mellett a munkavállaló általában az alapbérére jogosult, nem zárható azonban ki, hogy a felek az alapbérben való megállapodás mellett attól eltérő időbért állapítsanak meg, azaz a a munkavállalót megillő munkabér eltérjen az alapbértől. 
[18]	A perbeli esetben nem vitatottan a felek a munkaviszony létesítésekor 78.000 forint személyi alapbérben állapodtak meg, majd azt 2012. január 23-án 93.000 forintra emelték. A felperes számára az alperes az alapbérén felül átalánypótlékot, továbbá a munkavégzés ideje alatt napidíjat, illetve üzemanyag megtakarítás ellentételezéseként járó díjat fizetett. 
[19]	A felperes állítása szerint a munkaszerződésben rögzített alapbértől eltérően magasabb mértékű díjazásban állapodtak meg a munkáltató képviselőjével. A felperes a per során, illetve felülvizsgálati kérelmében is következetlenül jelölte meg az általa követelt összeg jogcímét, hol alapbérként, hol munkabérként. 
[20]	Helytállóan állapította meg a törvényszék az elsőfokú bírósággal azonos módon, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a munkaszerződésben, az ügyvezetői utasításban és a kollektív szerződésben foglaltaktól eltérően az alperessel 14.500 forint/nap összegű személyi alapbérben állapodtak meg. Mivel az állásidőre a munkáltatónak alapbér és nem munkabér-fizetési kötelezettsége állt fenn, annak a körülménynek nem volt jelentősége, hogy a felek a munkaszerződésben rögzített alapbértől eltérő munkabért határoztak-e meg vagy sem. Az, hogy egyes tanúvallomásokban az érintett munkavállalók említették az 1300 Ft/óra, illetve 14.500 Ft/nap összeget, nem lehet megállapítani, hogy ilyen megállapodás a munkaszerződéstől eltérően a felperes alapbére vonatkozásában jött volna létre. A felperesnek a bizonyítékok mérlegelésére vonatkozó kifogása alapján a felülmérlegelési tilalomra is tekintettel a Pp. 206. § (1) bekezdése sérelmének megállapítására nem volt lehetőség. A munkáltató az állásidő alatt megfizette a felperes számára az Mt. 146. § (1) bekezdése szerint járó alapbért, kellő alap nélkül állította a felülvizsgálati kérelem azt, hogy a törvényszék ítélete sérti ezen jogszabályi rendelkezést is. 

A döntés elvi tartalma 
[21]	Állásidőre a munkáltatónak alapbért kell fizetni, ezért alapbérnek nem minősülő munkabérfizetési kötelezettség annak bizonyítása esetén sem eredményezheti azt, hogy az az állásidőre is megilleti a munkavállalót. 
[22]	Mindezekre figyelemmel a Kúria a jogerős részítéletet jogszabálysértés hiányában a felülvizsgált rendelkezések tekintetében a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta. 

Záró rész
[23] A pervesztes felperes a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján köteles megfizetni az alperes 	felülvizsgálati eljárási költségét, míg a felülvizsgálati eljárási illetéket a felperest megillető 	munkavállalói költségkedvezményre figyelemmel a 6/1986.(VI.26.) IM rendelet 14. §-a 	alapján az állam viseli. 

[24]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül 	bírálta el. 

Budapest, 2016. március 30. 

Dr. Stark Marianna s.k. a tanács elnöke, Sipőczné dr. Tánczos Rita s.k. előadó bíró, Szolnokiné dr. Csernay Krisztina s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:

bírósági ügyintéző