A KÚRIA
mint felülvizsgálati bíróság

Pfv.III.21.392/2015/5.szám

A Kúria a Deák és Társai Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Jankovich Béla ügyvéd) által képviselt I.r., II.r. és III.r. felpereseknek a dr. Balogh Tünde ügyvéd által képviselt I.r., II.r., III.r. és IV.r. alperes ellen kártérítés megfizetése iránt a Budapest Környéki Törvényszék előtt 16.P.20.663/2013. szám alatt megindított és másodfokon a Fővárosi Ítélőtábla 6.Pf.21.121/2014/5. számú rész- és közbenső ítéletével elbírált perében a jogerős rész- és közbenső ítélet ellen az alperesek részéről 8. sorszám alatt benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta a következő

k ö z b e n s ő   í t é l e t e t:

A Kúria a jogerős rész- és közbenső ítélet felülvizsgálattal támadott közbenső ítéleti rendelkezését hatályában fenntartja.

Kötelezi az I.r. és IV.r. alpereseket, hogy 15 nap alatt egyetemlegesen fizessenek meg a felpereseknek 60.000 (hatvanezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget és térítsenek meg az államnak külön felhívásra 70.000 (hetvenezer) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.

Ez ellen a a közbenső ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s

Az I.r., II.r. és a IV.r. alperesek kutyája 2007. március 12-én a ... szám alatti ingatlanon, az alperesekkel közös használatban álló udvaron megharapta a II-III. felperesek akkor ötéves gyermekét, az I.r. felperest, aki emiatt a jobb arcfél és felső ajak harapott sebzését szenvedte el, a felső ajkán maradandó testi fogyatékosságot eredményező anyaghiány keletkezett.

A felperesek a keresetükben a kutyaharapással összefüggő vagyoni és nem vagyoni káraik megfizetésére kérték az alperesek kötelezését.

Az alperesek a kereset elutasítását kérték, annak jogalapját és a kár összegszerűségét is vitatták. Állították, hogy a felelősség kizárólag a II.r. felperest terheli, mert figyelmeztetésük ellenére hagyta az I.r. felperest az udvaron játszani, annak ismeretében, hogy a kutya nincs a kennelbe zárva.

Az elsőfokú bíróság az új eljárásban hozott ítéletével a keresetet elutasította. Megállapította, hogy a baleset időpontjában a III.r. alperes már nem lakott életvitelszerűen az ingatlanban, hétköznap nem vett részt a kutya ellátásában. Az I.r., II.r. és IV.r. alperesek állattartói minőségét állapította meg, azzal, hogy a II.r. alperes a káresemény idején nem tartózkodott otthon, így a balesettel összefüggésben álló jogellenes magatartást nem tanúsított. A II.r. alperes a kutyát veszettség ellen nem oltotta be 2006-ban, ez a mulasztása azonban nem áll oksági kapcsolatban az I.r. felperes sérüléseivel. A baleset napján az I.r. és IV.r. alperesek engedték ki a kutyát a kennelből, nem volt tudomásuk arról, hogy a felperesek a költözést megkezdték és az ingatlanban tartózkodnak. Az I.r. felperest a felügyeletére köteles hozzátartozói az udvaron egyedül hagyták annak ellenére, hogy tudomással bírtak arról, hogy az alperesek kutyát tartanak, így számíthattak a kutya megjelenésére. A kutya udvaron tartózkodására vonatkozó általános figyelemfelhíváson túl, egyéb körülményre vonatkozó tájékoztatás nem terhelte az I.r. és IV.r. alperest. Mindezekből arra következtetett, hogy a jogellenesség, valamint az ok-okozati összefüggés hiánya miatt az alperesek a bekövetkezett kárért nem felelnek.

A felperesek fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság rész- és közbenső ítéletével az elsőfokú ítéletnek a II.r. és III.r. alperesekkel szembeni elutasító rendelkezését helybenhagyta. Ezt meghaladóan az elsőfokú ítéletet részben megváltoztatta és megállapította, hogy az I.r. és IV.r. alperesek a 2007. március 12-i kutyaharapással az I.r. felperesnek okozott károkat teljes egészében, a II.r. és III.r. felperesek kárát 50%-ban kötelesek megtéríteni. Az alperesek javára a felpereseket perköltség fizetésére kötelező, továbbá a le nem rótt eljárási illeték, valamint az állam által előlegezett költség viselésére vonatkozó rendelkezéseket mellőzte. Kötelezte a felpereseket a II. és III.r. alperesek részére perköltség megfizetésére. Megállapította, hogy az elsőfokú bíróság az alperesek kártérítési felelőssége szempontjából releváns tényállást helyesen állapította meg, az kiegészítésre nem szorult, az elsőfokú döntéssel azonban csak a II-III.r. alperessel szemben érvényesített kárigény elutasítása tekintetében értett egyet. Rámutatott arra, hogy a Ptk. 351. § (1) bekezdésére figyelemmel a perben mindenekelőtt azt kellett vizsgálni, hogy az alperesek közül ki minősült állattartónak. Helyesen állapította meg az elsőfokú bíróság, hogy az I-II.r. és a IV.r. alperesek voltak állattartók. Az állattartói minőség nem függött attól, hogy a káresemény idején a III.r. alperes ténylegesen otthon lakott-e, és azt sem lehetett megállapítani, hogy a kutya ellátása és felügyelete terén a III.r. alperest bármilyen feladat terhelte volna. A felperesek nem bizonyították, hogy a III.r. alperes a korábbi kutyatámadásokról tudott (korábbi bérlők esetében) és e körben a tájékoztatási kötelezettségét elmulasztotta. A másodfokú bíróság osztotta az elsőfokú bíróságnak azt az álláspontját is, hogy a II.r. alperes ugyan jogellenesen járt el, amikor kötelezettsége ellenére a kutya beoltásáról nem gondoskodott, ez a magatartása azonban nem állt okozati összefüggésben az I.r. felperest ért kárral. A II.r. alperes állattartói minősége önmagában nem alapozta meg a Ptk. 351. § (1) bekezdésén alapuló felelőssége fennállását; a kutyatámadás idején nem tartózkodott otthon, ezért a kár bekövetkeztével okozati összefüggésben álló jogellenes és felróható magatartása hiányzik. Az elsőfokú ítélet az I.r. és IV.r. alperesek kárfelelősségének hiányára vonatkozó megállapításaival a másodfokú bíróság nem értett egyet. A II.r. alperessel ellentétben az I.r. és IV.r. alperes is otthon tartózkodott a kár bekövetkezésekor, a kutyát a IV.r. alperes engedte ki a kennelből és erről az I.r. alperes is tudott. A kutya az ő felügyeletük alatt állt, amikor megharapta az I.r. felperest, ez pedig megalapozta magatartásuk jogellenességét és az azzal okozati összefüggésben álló kár bekövetkezését. Rámutatott arra, hogy a felperesek helytállóan hivatkoztak fellebbezésükben arra, hogy a bizonyítékok értékelése körében a Pp. 4. § (2) bekezdése a kártérítési perben eljáró bíróság számára csupán annyi korlátozást jelentett, hogy a jogerősen elbírált bűncselekmény vagyoni jogi következményei iránt indított perben nem állapíthatta meg, hogy az elítélt nem követte el a terhére rótt bűncselekményt. Ugyanakkor a Pp. 4. § (1) bekezdése szerint a bíróságot határozatának meghozatalában más hatóság döntése, illetve az abban megállapított tényállás nem kötötte. Ezért abból a tényből, hogy az I.r. alperest az ellene testi sértés vétsége miatt emelt vád alól a bíróság jogerősen felmentette, még nem következett, hogy a vád alapjául szolgáló magatartása - jogellenessége és felróhatósága esetén - nem képezheti kártérítési felelősség alapját. Az I. és IV.r. alperesek tudomással bírtak arról, hogy a kutya korábban már okozott sérülést, ahogy arról is tudtak, hogy a III.r. alperes az ingatlant bérbe adta, a bérleti szerződés hatályba lépett és a bérlők rendelkeztek az ingatlanba való bejutáshoz szükséges kulccsal. Ezért számítaniuk kellett arra, hogy a bérlők bármikor megjelenhetnek a bérleményben, illetve az ahhoz tartozó közös udvarban. Az I.r. és IV.r. alperesek mulasztottak azzal, hogy a kutyát a kennelen kívül tartották az udvarban úgy, hogy ugyanakkor nem tették egyértelművé az oda belépő személyek számára, hogy ott csak úgy lehet tartózkodni, ha a kutya a kennelbe van zárva, illetve az ingatlanba érkezőknek értesíteniük kell őket a kutya elzárása érdekében. Mindezek miatt pedig eredményesen nem hivatkozhattak a felróhatóságuk hiányára. A felperesek közreható magatartásának vizsgálata körében rámutatott arra, hogy kármegosztás alkalmazásának csak felróható magatartás esetében lehet helye, az I.r. felperes pedig életkorából adódóan a baleset bekövetkezésének idején vétőképtelen volt. A szülőnek a felügyelet ellátása körében felmerülő mulasztása miatt pedig a károkozó részben sem mentesülhet a gyermekkel szemben fennálló kártérítési kötelezettsége alól. A szülő vétkességének a károsult gyermek terhére való betudására nem kerülhet sor. Mindezekre tekintettel az I.r. és IV.r. alperesek az I.r. felperes teljes kárát kötelesek megtéríteni. Az I.r. felperes nem vagyoni kárigényéről azonban a rendelkezésre álló adatok alapján még döntés nem volt hozható. A II.r. felperest a gyermek felügyeletének ellátása tekintetében mulasztás terhelte; tudta, hogy a bérbeadók kutyát tartanak, belépéskor látta azt is, hogy a kutya nincs a kennelben, mindezek ellenére kiengedte ötéves gyermekét az udvarra játszani. Emiatt az I.r. felperest a kutya olyan körülmények között haraphatta meg, hogy azt senki sem látta. A szülői felügyeleti jog gyakorlása a szülőket együttesen illette meg, és az élettársként együtt élő II.r. és III.r. felperesek a balesetből eredő közös káraik megtérítésére egyetemleges jogosultként tartottak igényt, ezért a károsulti közrehatás következményét a terhükre egyaránt levonhatónak tartotta a másodfokú bíróság. A baleset körülményeinek mérlegelése alapján a II.r. felperes közrehatását az I.r. és IV.r. alperesek mulasztásával azonos mértékűnek értékelte, ezért az I.r. és IV.r. alperesek kárfelelősségének arányát a II-III.r. felperesekkel szemben 50%-ban határozta meg. Megállapította, hogy az egyes kártételek vonatkozásában további bizonyítás lefolytatása szükséges. Mindezekre tekintettel az ítélőtábla az elsőfokú ítéletet részben megváltoztatta és rész- és közbenső ítélettel határozott.

A jogerős rész- és közbenső ítélet ellen az alperesek nyújtottak be felülvizsgálati kérelmet, annak hatályon kívül helyezését, az I.r. és IV.r. alperesek a kereset elutasítását, a II.r. és III.r. alperesek pedig a megállapított perköltség felemelését kérték. Hivatkoztak arra, hogy jogellenesen állapította meg a másodfokú bíróság az I.r. és IV.r. alperesek kártérítő felelősségét. A II.r. felperes tudta és tapasztalta, hogy a perbeli időben a kutya nem volt a kennelbe zárva, és az udvaron felügyelet nélkül tartózkodott, ennek ismeretében engedte ki a kiskorú gyermeket az udvarra játszani. A II.r. és III.r. felperes annak ismeretében bérelte ki az ingatlant, hogy a kutya gyakran szabadon van az udvaron. Az I.r. felperes károsodásának reális lehetősége, kockázata akkor keletkezett, amikor a felügyeletére köteles hozzátartozói szülői gondossági kötelezettségüket súlyosan megszegve egyedül, felügyelet nélkül hagyták a kutyával, a kutya felügyeletére egyébként köteles I.r. és IV.r. alpereseket nem tájékoztatták a gyermeknek az ingatlanba érkezéséről és az ingatlanban tartózkodásáról, akik ezért reálisan nem is számíthattak a gyermek érkezésére. A szülői felügyelet körében olyan súlyos mulasztás terheli a II.r. felperest, amely mellett az I.r. és IV.r. alperesek „teljességgel adekvát, így sem nem jogellenes, sem nem felróható, a társadalmi elvárásoknak, az adott helyzetnek minden megfelelő tevékenysége (a kutya aznap délutáni, házőrzői funkcióinak ellátása érdekében feltétlenül szükséges, rutinszerű, kennelből történő kiengedése) a bekövetkezett kár vonatkozásával relevanciával, ok-okozati összefüggéssel nem bír”. Az I. és IV.r. alperesek a perbeli esetben, az állattartói szerepükben minden tekintetben úgy jártak el, ahogy az az adott helyzetben elvárható, ezért a felpereseket ért kár vonatkozásában nem tartoznak kártérítési felelősséggel, kizárólag a II.r. felperest terheli a felelősség. Tévesen hivatkozott a másodfokú bíróság az I.r. felperes vonatkozásában a PK 39. számú állásfoglalásában írtakra, mert az a veszélyes üzemi károkozásra vonatkozik, az adott esetben pedig az alperesek kártérítő felelősségét a Ptk. 351. § (1) bekezdése alapján kellett elbírálni.

A felperesek felülvizsgálati ellenkérelmükben a jogerős rész- és közbenső ítélet hatályban tartását kérték.

A Kúria a Pfv.III.21.392/2015/2. számú végzésével a II.r. és III.r. alperesek perköltségre vonatkozó felülvizsgálati kérelmét hivatalból elutasította, a Pp. 271. §-ának (1) bekezdés c) pontja alapján.

A Pp. 270. §-ának (2) bekezdése alapján a Kúria azt vizsgálta, hogy a jogerős rész- és közbenső ítéletnek a közbenső ítéleti felülvizsgálati kérelemmel támadott rendelkezése a felülvizsgálati kérelemben írt okokból jogszabálysértő-e.

A felülvizsgálati kérelem nem alapos.

A felülvizsgálati kérelem a jogerős határozatnak a közbenső ítéleti részére vonatkozik, amelyben a bíróság megállapította az I.r. és IV.r. alperes kártérítő felelősségét az I.r. felperessel szemben teljes egészében, míg a II.r. és III.r. felperes vonatkozásában 50%-os mértékben.
Az I.r. és IV.r. alperesek a felülvizsgálati kérelmükben anyagi jogszabályok megsértését állították, és lényegében a jogerős közbenső ítéletben a bizonyítékok értékelése alapján megállapított tényállást vitatták, annak megalapozatlanságára hivatkozva állították, hogy a II.r. felperes mulasztása miatt saját maguk okozták a kárukat. A megalapozatlan ítélet jogszabálysértő és alapja lehet a felülvizsgálati kérelem előterjesztésének, megalapozatlanságról azonban csak akkor lehet szó, ha a tényállás feltáratlan maradt, vagy a megállapított tényállás iratellenes megállapítást tartalmaz, illetőleg a bizonyítékok okszerűtlen, logikátlan értékelésén alapul. Az adott esetben a másodfokú bíróság az I.r. és IV.r. alperes kártérítési felelősségének elbírálásához szükséges körben a bizonyítékokat a Pp. 206. §-ának (1) bekezdése szerint értékelve helyesen állapította meg a tényállást. Az I.r. és IV.r. alperesek alaptalanul hivatkoztak ennek az ellenkezőjére, a felülvizsgálati kérelemben előadottak a jogerős közbenső ítélet megalapozatlanságának a megállapítására nem alkalmasak a kártérítési felelősség fennálltának megállapítása körében. A Kúria következetes ítélkezési gyakorlata szerint a felülvizsgálati eljárás során a bizonyítékok újbóli értékelésének nincs helye és a Kúria csak azt vizsgálhatja, hogy a jogerős közbenső ítéletben a bizonyítékok értékelése jogszabálysértő-e. Az I.r. és IV.r. alperesek kártérítési felelősségének elbírálásához szükséges bizonyítást a bíróságok lefolytatták és az irányadó anyagi és eljárási jogszabályokat a másodfokú bíróság helyesen alkalmazta. Tény, hogy az I.r. felperes károsodását okozó baleset úgy következett be, hogy az ingatlanba beköltöző szülők közül, az ingatlanban tartózkodó II.r. felperes a gyermeket felügyelet nélkül engedte ki az I.r. és IV.r. alperesekkel közös használatban lévő udvarra, amikor a kutya már nem a kennelben, hanem szintén az udvaron tartózkodott, mert korábban a IV.r. alperes kiengedte az állatot. Az állattartó alperesek ugyanakkor nem tették egyértelművé az ingatlanba belépő felperesek számára, hogy az ingatlanon, a közös használatban lévő udvaron csak úgy lehet tartózkodni, ha a kutya a kennelbe van elzárva, vagy az érkezőknek értesíteniük kell őket a kutya elzárása érdekében.
A jogerős közbenső ítélet helyesen utalt a jogvita elbírálására irányadó anyagi jogszabályokra, amelyek alapján az állattartó az általános szabályok szerint felel az állat által okozott kárért [a Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyvéről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 351. § (1) bekezdés]. Ebből következően a Ptk. 339. §-ának (1) bekezdése és a Pp. 164. §-ának (1) bekezdése alapján a felpereseket terhelte annak a bizonyítása, hogy az alperesek jogellenes magatartásai miatt keletkezett a káruk. Az adott esetben az állattartó I.r. és IV.r. alperes részéről sem volt vitás az a tény, hogy az udvaron tartózkodott a kutya abban az időben, amikor a II.r. felperes kiengedte a kiskorú gyermeket, az I.r. felperest az udvarra. Az I.r. és IV.r. alperesek tudomással bírtak arról, hogy a kutya korábban már okozott sérülést más, az ingatlanban lakó gyermeknek, és ismert volt előttük az is, hogy a felperesek bérlőként kulccsal rendelkeznek az ingatlanhoz, így számítaniuk kellett arra, hogy bármikor megjelenhetnek a bérleményben, az ahhoz tartozó udvarban. A felperesek bizonyították, hogy az I.r. felperes károsodását a kennelből kiengedett kutya harapása okozta. Az érintett alperesek csak akkor mentesülhettek volna a felelősség alól, ha bizonyítják a felróhatóságuk hiányát, mégpedig azzal, hogy az állattartótól általában elvárható, gondos magatartást tanúsították a kutya tartása során; ezt azonban a perbeli bizonyítékok alapján nem lehetett megállapítani. Helyesen állapította meg a jogerős közbenső ítélet, hogy az I.r. és IV.r. alperesek felelőssége a mentesülésük hiánya miatt fennáll az I.r. felperessel szemben teljes egészében, míg a II.r. és III.r. felperesekkel szemben, a felróható közrehatásukra figyelemmel 50%-os mértékben kötelesek helytállni a káraikért.
A másodfokú bíróság a jogerős közbenső ítéletben kellő indokát adta annak, hogy a kártérítési felelősség megállapítása szempontjából milyen tényeket vett figyelembe. Alaptalanul hivatkozik az I.r. és IV.r. alperes a kiskorú I.r. felperes vonatkozásában a vétőképtelenség megállapítása körében jogszabálysértésre. A Ptk. 347. § (1) bekezdése értelmében akinek belátási képessége hiányzik, vagy fogyatékos felelősségre nem vonható. A PK 39. számú állásfoglalásnak a belátási képesség hiányával kapcsolatos megállapításai nemcsak a veszélyes tevékenység folytatásával okozott kárra, hanem minden más károkozásra is értelemszerűen vonatkozik. E körben annak van jelentősége, hogy a vétőképtelen személy magatartása nem róható fel; kármegosztásra pedig csak felróható közrehatás esetén van lehetőség. Ezért helyesen állapította meg a jogerős közbenső ítélet, hogy az I.r. felperes vonatkozásában az I.r. és IV.r. alperes kárfelelőssége teljes. A gondozói felelősség önálló felelősségi forma, a gondozó felróható magatartása ezért nem róható a gondozott terhére. Az I.r. és IV.r. alperesek a felülvizsgálati kérelmükben arra hivatkoztak, hogy a II.r. felperes és nővére a szülői gondossági kötelezettségüket súlyosan megszegve egyedül, felügyelet nélkül hagyták a gyermeket, ráadásul úgy, hogy erről nem tájékoztatták őket. A jogerős közbenső ítélet helyesen állapította meg a II.r. felperesnek a felügyelet terén elkövetett mulasztását felróható jogellenes magatartásként. Helyesen állapította meg a jogerős közbenső ítéletében a másodfokú bíróság, hogy miután a szülők egyetemleges jogosultként tartottak igényt a balesetből eredő káraik megtérítésére, a károsulti közrehatás következményét a II.r. és III.r. felperes terhére egyaránt meg lehetett állapítani. A baleset körülményeinek mérlegelése alapján a másodfokú bíróság a II.r. felperes közrehatását helytállóan, az I.r. és a II.r. alperesek mulasztásával azonos mértékűnek értékelte.
Minderre tekintettel a jogerős közbenső ítéletben a másodfokú bíróság jogszabálysértés nélkül helyesen jutott arra a következtetésre, hogy az I.r. és IV.r. alperesek kártérítő felelőssége az I.r. felperessel szemben teljes egészében fennáll, míg a II.r. és III.r. felperesekkel szemben a közrehatásukra figyelemmel a kártérítő felelősségének mértéke 50%-ban állapítható meg.

A Kúria ezért a jogerős közbenső ítéletet a Pp. 274. §-ának (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül hozott határozatával a Pp. 275. §-ának (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
A Pp. 270. §-ának (1) bekezdése szerint alkalmazott Pp. 78. §-ának (1) bekezdése alapján kötelezte a felülvizsgálati eljárásban pervesztes alpereseket a felperesek felülvizsgálati eljárási költségének a megfizetésére, míg a felülvizsgálati illetéket a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. §-ának (2) bekezdése alapján kötelesek megfizetni az államnak.

Budapest, 2015. december 10.

Dr. Havasi Péter s.k. a tanács elnöke, Dr. Almásy Mária s.k. előadó bíró, Dr. Udvary Katalin s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:

kúriai tisztviselő
HM