A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: 	Kfv.VII.37.764/2019/7.
A tanács tagjai: . Zanathy János
	a tanács elnöke
. Magyarfalvi Katalin
	előadó bíró 
. Farkas Katalin
	bíró 
A felperes: 	
A felperes képviselője: dr Nádas György ügyvéd
Az alperes: Magyar Államkincstár Nyugdíjfolyósító Igazgatósága	
Az alperes képviselője: ...kamarai jogtanácsos
A per tárgya: társadalombiztosítási határozat felülvizsgálata
A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
Az elsőfokú bíróság határozatának száma: 
...i Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 102.K.27.211/2019/7.
Rendelkező rész 
A Kúria a ...i Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 102.K.27.211/2019/7. számú ítéletét az alperes 2018. december 14-én kelt ... számú határozatára is kiterjedően hatályon kívül helyezi és az alperest új eljárásra kötelezi.

Kötelezi az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 napon belül 70.000 (hetvenezer) forint+áfa elsőfokú és 35.000 (harmincötezer) forint+áfa felülvizsgálati eljárási költséget.

Az elsőfokú és a felülvizsgálati eljárás illetékét a magyar állam viseli.
Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
Tényállás

[1]	Az alperes a 2018. december 14-én kelt határozatával - a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (Tny.) 45. § (2) bekezdése, 49. § (1) bekezdése és a Tny. végrehajtásáról szóló 168/1997. (X.6.) Korm. rendelet (Tnyvhr.) 60. § (3) bekezdése, 61/A. § (2) bekezdése alkalmazásával - elutasította a felperes ideiglenes özvegyi nyugdíj megállapítására irányuló igénybejelentését, amelyet az 2018. október 15-én elhunyt ... jogán terjesztett elő. A határozat indokolása szerint a felperes és a jogszerző házasságát a ... Városi Bíróság az 1998. április 21-én jogerőre emelkedett részítéletével felbontotta, a felperes a jogszerzőtől tartásdíjban nem részesült, ezért az elvált személy ideiglenes özvegyi nyugdíjra való jogosultságára előírt feltétel nem teljesült. A felperes az ellátásra élettársként sem jogosult, mert nyilatkozata szerint a jogszerzővel az elhalálozása időpontjáig nem éltek együtt.

A kereseti kérelem és az alperes védekezése

[2]	A felperes keresetében - az általános közigazgatási rendtartásról szóló 2016. évi CL. törvény (Ákr.) 2. § (1)-(2) bekezdése, 3. §-a, 62.-63. §-a és 81. §-a megsértése miatt - a társadalombiztosítási határozat hatályon kívül helyezését és az alperes új eljárásra való kötelezését kérte arra hivatkozva, hogy a jogszerzővel az 1966-ban kötött házasságuk 1998-ban történt felbontását követően is változatlanul együtt éltek, a jogszerző elhalálozása előtti húsz évben közöttük élettársi kapcsolat állt fenn. Hivatkozott arra is, hogy az élettársi közösség megszűnését nem jelentheti, hogy a súlyosan beteg élettársát az utolsó másfél évben, tekintettel arra, hogy ápolását, gondozását a felperes az életkorából és egészségi állapotából adódóan sem tudta személyesen elvégezni, egy másik városban élő közös fiuk vállalta, akinek a lakcímére ápolási díj igénybe vétele miatt a jogszerző bejelentésre is került.
[3]	Az alperes a kereset elutasítását kérte arra hivatkozva, hogy az igénybejelentő lapon felperes által szolgáltatott adatok alapján jogkérdésben kellett döntenie, és mivel a felperes a különélés kezdeteként 2017. május 29. napját, a jogszerző fiához való bejelentkezése időpontját jelölte meg, nem állapíthatta meg, hogy a jogszerző halálát megelőző egy éven belül fennállt az élettársi kapcsolat. Az élettársi kapcsolatnak a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (Ptk.) 6:514. § (1) bekezdés szerinti fogalmi elemei, az érzelmi és a gazdasági közösségen alapuló kapcsolat nem álltak fenn, a "kényszer különélés" a polgári jog által szabályozott élettársi jogviszony esetében, ellentétben a családjog által szabályozott házassági életközösséggel, nem vizsgálható.

Az elsőfokú ítélet

[4]	A közigazgatási és munkaügyi bíróság a felperes keresetét elutasította. Megállapította, hogy a felperes és a jogszerző házassági életközössége - a bontóperben hozott jogerős részítélet szerint - 1995. április 27-én szakadt meg. A felperes és a jogszerző ezt követően azonos ingatlanban, a .... szám alatti lakcímen "elkülönülve" éltek tovább egészen 2017. május 29-ig. A felperes az özvegyi nyugdíj iránti igénybejelentő lapon az együttélés megszakítás nélküli időtartamát 1966. november 2-től 2017. május 29-ig terjedő időt érintően, 51 évben jelölte meg, a nyomtatványhoz csatolt nyilatkozaton pedig rögzítette, hogy a házasság felbontása után a jogszerzővel a debreceni lakcímen éltek, mintha semmi nem történt volna, egészen 2017. május 29-ig, amikor is - a jogszerző betegségének súlyosbodása és saját egészségügyi problémái miatt - már nem tudta vállalni a jogszerző gondozását. Ekkor a jogszerző az otthon dolgozó, édesapja gondozására alkalmasabb és azt vállaló fiához költözött ...be, ahol a jogszerző, annak érdekében, hogy fia ápolási díjat vehessen igénybe, állandó lakcímet létesített.
[5]	A bíróság megállapította, hogy a felek között nem volt vitás, hogy a felperes a jogszerzőtől tartásdíjban nem részesült, így a felperes elvált házastársként nem válhatott jogosulttá az özvegyi nyugdíjra. A felperes élettársként sem igényelhet özvegyi nyugdíjat, mert a Tny. 45. § (2) bekezdés b) pontban írt, a jogszerző halálát közvetlenül megelőző tíz év folyamatos együttélési időre vonatkozó feltétel nem teljesült. A felperes az igénybejelentő lap 17. pontjában akként nyilatkozott, hogy 1966. november 2-től 2017. május 29-ig élt együtt megszakítás nélkül a volt házastársával, amellyel a 11. ponthoz fűzött nyilatkozata, miszerint a megszakítás nélküli együttélés 1966 és 2017 között valósult meg, nem állt ellentmondásban. "Ténykérdés", hogy a közös együttélés csak 2017. május 29-ig igazolt, ezt az elköltözés egészségügyi okai sem "írják felül"; az élettárs - a felperes által hivatkozott BH 2001.596. számon közzétett eseti döntésben foglaltakkal ellentétben - nem egészségügyi intézménybe került be tartósan, hanem volt házastársától életvitelszerűen a gyermekéhez költözött, ahová esetenként, egészségi állapota által nem korlátozottan, látogatóban egyedül is, azonban a hazatérés szándéka nélkül visszatért. A jogszerző a mozgásában nem volt állandóan korlátozva, több esetben egyedül indult el ...ből ...be, annak ellenére, hogy betegsége miatt többször eltévedt. Tény, hogy a felek 51 évig éltek előbb házasságban, majd élettársakként, ezen hozzátartozói jogcímek azonban csak a jogosultság feltételeire vonatkozó eltérő jogszabályi rendelkezések szempontjából bírtak relevanciával.
[6]	A bíróság kiemelte, hogy az együttélés nem jelent azonosságot az élettársi minőség kategóriájával, annak ellenére, hogy a felperes a jogszerzőnek élettársa volt, az együttélés megszakítás nélkülisége a halált megelőzően nem állt fenn. Az özvegyi nyugdíj Tny. 45. § (2) bekezdés b) pontjában írt feltétele, a közös háztartásban való együttélés 2017. május 29. és 2018. október 15. között a felperes által sem vitatottan nem volt megállapítható. A jogszerző a felperes háztartásából kikerült, együttélésük, függetlenül az élettársi viszony egyéb fogalmi elemeinek fennállásától, vagy azok hiányától, nem volt igazolt. Amennyiben a jogalkotó jogszabályi feltételként a halál időpontját megelőző megszakítás nélküli együttélést írja elő,  nincs jelentősége a felperes által hivatkozott 51 év együttélésnek.
[7]	A bíróság szerint az alperes nem sértette meg az Ákr. keresetben hivatkozott rendelkezéseit, a felperes által benyújtott kérelem alapján az alperest további tényállás tisztázási kötelezettség nem terhelte, hiszen a felperes sem jelölt meg olyan adatot, ami a volt házastársa halálát közvetlenül megelőző időszakban a tényleges együttélést alátámasztotta volna. Az alperesnek a jogosultságról a kérelemben foglaltak alapján kellett döntenie, a felperes a kérelem tartalmából is kitűnően nem felelt meg a megszakítás nélküli együttélés kritériumának. A 2017. május 29. utáni időszakot érintő több napos ismétlődő kapcsolattartásra hivatkozást a felperes tárgyaláson tett nyilatkozata megdöntötte; a felperes és a jogszerző közös fia tanúkénti meghallgatásától várható információk az együttélés igénybejelentő lapon szereplő időintervallumának eltérő minősítését nem eredményezné, az érzelmi, lelki és gazdasági közösség ténye mellett az együttélés hiányában a többi fogalmi elem megléte nem teremt jogosultságot az ellátásra.

A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem

[8]	A jogerős ítélet ellen a felperes élt felülvizsgálati kérelemmel, amelyben annak a közigazgatási cselekményre kiterjedő hatályon kívül helyezését és a közigazgatási szerv új eljárásra kötelezését, másodlagosan a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság új eljárásra és új határozat hozatalára való utasítását, valamint az alperes költségekben való marasztalását kérte a Tny. 1. § (1) bekezdése, 45. § (1)-(2) bekezdése, a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (Pp.) 230. § (3) bekezdése, 237. §-a, 253. §-a, 263. § (1) bekezdése, 265. § (1) bekezdése, 266. § (3)-(4) bekezdése, 267. §-a, 346. § (4)-(5) bekezdése, valamint a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (Kp.) 71. § (2)-(3) bekezdése, 78. § (1) és (3) bekezdése és 79. § (1) bekezdése megsértésére hivatkozva.
[9]	A felperes szerint a bíróság a Tny. 45. § (2) bekezdésében szereplő együttélés fogalmát a bírói gyakorlattal és a kommentárirodalommal is ellentétesen értelmezte. Az életközösség lélektani, erkölcsi és vagyoni összetevőkből áll, rend szerinti tartalmi elemei a közös háztartás (együttlakás), a közös gazdálkodás és a bensőséges személyes viszony. A közös háztartás a felek tényleges együttlakását, életvitelszerű közös életét (együttes étkezés, pihenés, szabadidő eltöltése, háztartás vezetés, stb.) jelenti, a közös gazdálkodás az együttesen kitűzött célok érdekében való vagyoni együttműködést; az életközösség fennállását általában ezen tényezők együttes értékelésével lehet megállapítani.
[10]	Az élettársi közösség megvalósulásához az ismertetett elemeknek nem kell együttesen fennállniuk, azok közül egyik, vagy másik hiányozhat, illetve az általánostól eltérően jelentkezhet. Az életközösség fennállását nem érinti, ha a házastársak kényszerű okok miatt (pl. lakáshelyzetük vagy munkahelyváltozás megoldásáig, vagy egyikük áttelepüléséig) külön laknak (BH 2003.323.). Ugyanígy nem szakítja meg az életközösséget önmagában az, ha az élettársak, egyikük akadályoztatása miatt átmenetileg nem élnek együtt, mert egyikük egészségi állapota olyan gondozást, ápolást igényel, amelyet az élettárs az egészségi állapotára vagy egyéb méltányolható körülményére tekintettel maga nem tud elvégezni. Az életközösség fenntartására irányuló kölcsönös szándék, az együvé tartozás érzése ugyanis az életközösség hiányzó elemeit pótolja. Erre a szándékra az élettársak magatartásából (levelezés, látogatás, csomagküldés, pénzbeli támogatás nyújtása, közös lakás szerzése érdekében tett lépések, stb.) lehet következtetni.
[11]	Az életközösség megszűnése akkor következik be, ha a különéléshez legalább az egyik házastárs részéről a házastársi összetartozás és kapcsolat megszakításának elhatározott szándéka, annak kifejezése is járul, hogy a másikkal tovább együtt élni nem hajlandó. Az életközösség végleges megszűnéséhez tehát olyan együttes, vagy egyoldalú döntő akaratelhatározás szükséges, amely egyértelműen jelzi, hogy a házastársak, vagy egyikük a kapcsolatukat semmilyen formában nem kívánják fenntartani, és ezt egymás, illetve a másik tudomására hozzák.
[12]	Az életközösség tartalmi elemei szorosan összefüggnek és csak együttesen, mindig a felek konkrét életviszonyaival összefüggésben értelmezhetők, kiszakítva vizsgálni bármelyik elemet, vagy egyeseknek döntő jelentőséget tulajdonítani, nem szabad. Az élettársi viszonyra, életközösségre hivatkozottakat alkalmazni kell, mivel az élettársi együttélés - a bírói gyakorlat szerint is - akkor valósul meg, ha külön nemű személyek házastársak módjára, de házasságkötés nélkül élnek együtt. Az élettársi együttélés tehát érzelmi és gazdasági kapcsolatot, közös életvitelt jelent.
[13]	A bírói gyakorlatban nem zárható ki a tartós érzelmi és gazdasági közösségi kapcsolat élettársi jellege akkor, ha az elhunyt személy állapota és intézeti (kórházi) elhelyezése folytán a felek kapcsolata sajátosan alakul. Ha a teljes körű élettársi kapcsolat egy-egy eleme a körülmények által indokoltan bizonyos időszakokban nem állapítható meg, az egymagában nem akadályozza a kapcsolat élettársi jellegének megállapítását (BH 2001.596.).
[14]	A felperes szerint a bíróság és az alperes az általa bemutatott jogértelmezési gyakorlattal ellentétesen jutottak arra a következtetésre, hogy a jogszerzővel a vitatott időszakban nem állt fenn az élettársi kapcsolata. Arra, hogy a jogszerzőt rendszeresen látogatta, szabadidejét igyekezett vele tölteni, vele a személyes, érzelmi kapcsolatot is fenntartani, a jogszerzőt ápoló közös gyermek tudott volna nyilatkozni, az alperes azonban a tényállás tisztázását elmulasztotta, emiatt arra a téves következtetésre jutott, hogy az élettársi viszony megszűnt, amikor a jogszerzőt a közös gyermek vette gondozásba. A jogszerző azért került a közös gyermeknél elhelyezésre, mert a felperes nem volt olyan fizikai és egészségi állapotban, hogy gondozni tudta volna, az utolsó időszakban pedig már a fiuk sem tudta ellátni, ezért halála előtt kórházba került. A bíróság helytelenül állapította meg, hogy a felperes által hivatkozott eseti döntés tényállása olyan mértékben eltérő, hogy az analógia révén sem alkalmazható. A felperes által felhívott határozat és a jelen ügy tényállása csupán abban különbözik, hogy a megromlott egészségi állapotú élettárs hol (szociális/egészségügyi intézményben vagy családon belül) került gondozása végett elhelyezésre. A bíróság jogértelmezése, amely ilyen helyzetben azt várja el az élettárstól, hogy a párját, amennyiben az az özvegyi nyugdíjra való jogosultságát nem akarja elveszíteni, a saját egészsége rovására, erején felül személyesen gondozza akkor is, ha ezt a feladatot a közös gyermek képes ellátni, a Tny. szerinti társadalmi szolidaritás elvébe és az Alaptörvény XXVIII. cikkébe is ütközik. A Tny. 1. § (1) bekezdésében rögzített alapelv, hogy a társadalombiztosítási nyugdíjrendszer a hozzátartozók részére egységes elvek alapján biztosít nyugellátást (Mfv.III.10.337/2018.), egységes elvek alapján nyújtott ellátásról ugyanakkor nem lehet szó, ha az együttélést, illetve az életközösséget eltérően definiálnánk házastársak és élettársak esetén. A bíróság az ítélkezési gyakorlattal ellentétesen járt el, amikor nem vizsgálta a felperes és a jogszerző együttélésének speciális körülményeit, pusztán a bejelentett lakcím vizsgálatára szorítkozott, az életvitelszerűség vizsgálatát is mellőzte, amely körbe az orvosi ellátás és a temetés helyszíne sem tartozik bele. A bíróság nem adta indokát az együttélés bírói gyakorlat által kidolgozott fogalmától való eltérésnek; mindezek miatt szükséges annak elvi éllel való kimondása, hogy az özvegyi nyugdíj és a társadalombiztosítási ellátások vonatkozásában a polgári jog (családjog) fogalmai és annak bírói gyakorlata irányadó az élettársi minőség és az együttélés megállapítása kapcsán. A legfrissebb bírói gyakorlat is megerősíti, hogy a közös háztartásban együttélés nem kizárólag arra a helyzetre korlátozódik, amelyben a felek összeköltöznek, az esetjog éppen az élettársi kapcsolat sokszínűségét hangsúlyozza (Pfv.II. 22.288/2016/3.).
[15]	A felperes sérelmezte, hogy a bíróság az együttélés bizonyításától - az Mfv.III.10.211/2014/9. számú ítélettel is ellentétesen - elzárta, amikor a közös gyermek meghallgatására irányuló indítványát annak ellenére elutasította, hogy a jogszerzővel eltérő lakcím okára már a megelőző eljárásban külön nyilatkozatot nyújtott be.
[16]	A bíróság jogsértően járt el akkor is, amikor az eljárás jogszerűségének vizsgálatát a formanyomtatványon benyújtott kérelem keretei között végezte csak el. Az igénybejelentés mellékleteként becsatolt nyilatkozat a felperes kérelmének részét képezte, amellyel kapcsolatban a hatóság tényállásfeltárási kötelezettsége minden esetben fennáll.
[17]	A felperes kifogásolta azt is, hogy a bíróság a közös gyermek tanúkénti meghallgatására irányuló kérelem elutasítása során figyelmen kívül hagyta azt, hogy a közhiteles nyilvántartással szemben is van helye bizonyításnak. A felperes a tárgyaláson is hivatkozott arra, hogy írásbeli nyilatkozatot azért csatolt az igénybejelentése előterjesztésekor, mert a formanyomtatvány az együttélésre kizárólag eldöntendő, igennel vagy nemmel megválaszolandó kérdéseket tartalmazott, és arra is hivatkozott, hogy a formanyomtatvány nem volt minden részében érthető; ezt, valamint a kiegészítő nyilatkozatát azonban sem az alperes, sem a bíróság nem vette figyelembe. Jogban járatlan állampolgártól nem várható el, hogy az együttélés jogi fogalmával tájékoztatás nélkül tisztában legyen, erre vonatkozóan a formanyomtatvány tájékoztatója sem adott eligazítást. A bíróság jogértelmezése arra ösztönzi az igénylőket, hogy a lakcímnyilvántartást ne hozzák a valósággal összhangba; a gyakorlatban a bizonyítás - a szabad bizonyítás elvét megkerülve - lényegében kötötté válna azzal, hogy az együttélés fennállása pusztán a lakcímnyilvántartás egyébként megdönthető tartalmára alapítható. Ez a felperest az ellenbizonyítás lehetőségétől az őt terhelő bizonyítási kötelezettség ellenére elzárja, ami ellentétes az Alaptörvény XXVIII. cikkével, XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdésével, a bírósághoz forduláshoz és a jogorvoslathoz való joggal is.
[18]	A felperes hivatkozott arra is, hogy a Pp. 237. §-ával, 253. §-ával és a Kp. 71. § (2) bekezdésével összhangban álló esetjog szerint a jogerős ítélet hatályon kívül helyezésére alapot adó lényeges eljárási jogszabálysértésnek minősül, ha a bíróság anélkül rója a felperes terhére a bizonyítatlanságot, hogy a bizonyításra szoruló tényekről, bizonyítási kötelezettségéről tájékoztatná  (BH 2015.40., BH 2010.134., stb.). Az Alkotmánybíróság a 19/2015.(VI.8.) AB határozatban a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme miatt semmisített meg bírói ítéletet, mert a felperes a bizonyítási indítványai elutasítása folytán eszköztelenné vált a bizonyítási eljárás során, a perbeli jogosítványai csorbultak.
[19]	A bíróság a tanúbizonyítási indítvány elutasításával a Pp. 263. § (1) bekezdése és 346. § (4)- (5) bekezdése sérelmét előidézve nem adott lehetőséget a bizonyításra, majd a bizonyítatlanság következményeit a felperesre terhelte, ezzel megsértette a bírói gyakorlatot a tájékoztatási kötelezettség és bizonyításra kioktatás kapcsán, ami sérti a tisztességes eljáráshoz való jogot is. A jelen ügyben a felperes egyetlen bizonyítási indítványának elutasítása azt jelentette, hogy ab ovo el volt zárva az igényérvényesítéstől.
[20]	A felperes - a Kúria Polgári Kollégiumának "A perorvoslati bíróságok hatályon kívül helyezési gyakorlatáról" készült joggyakorlat elemzés összefoglaló vélemény „A másodfokú és felülvizsgálati bíróság kasszációs jogköre" fejezetében foglaltak felhívásával - kifogásolta, hogy a bíróság a meghallgatása előtt oktatta csak ki a bizonyításra szoruló tényekről,  azt követően erre nemcsak egyediesítve, hanem egyáltalán nem került sor, ennek folytán sérült az az elv, hogy a tájékoztatást az ügy egyedi körülményeire figyelemmel, a fél nyilatkozatára tekintettel folyamatosan kell megadni. A tájékoztatásnak az együttélés bizonyítása során ki kellett volna terjednie arra is, hogy e körben milyen tény (pl. közös háztartás, közös gazdálkodás) szorul bizonyításra, az együttélés fennállására vonatkozó, általános jellegű kioktatás nem elegendő, hiszen az nem tény, hanem olyan jogi fogalom, állapot, amelynek fennállását vagy hiányát, az alapul szolgáló tényekre lefolytatott bizonyítás alapját a bíróság állapítja meg. A felperes számára a hiányos kioktatás miatt csak az ítéletből derült ki, hogy a bíróság nem látta bizonyítottnak a közös háztartásból kikerülés ideiglenességét, valamint azt, hogy a jogszerző a betegsége miatt a hazalátogatásban korlátozott volt, illetve hogy egymás meglátogatását nem tekintette olyan gyakoriságúnak, amely az együttélés fennmaradását igazolná. A bíróság eltért az Mfv.III.10.211/2014/9. számú ítéletben foglaltaktól is azzal, hogy megakadályozta, hogy a felperes az együttélést az eltérő lakcím ellenére egyéb hitelt érdemlő módon igazolhassa.
[21]	A bíróság az ügy érdemére kihatóan megsértette a Pp. 266. § (3)-(4) bekezdését is azzal, hogy elmulasztotta a felperest tájékoztatni arról, hogy a lakcímnyilvántartás adatait hivatalból veszi figyelembe és - bizonyítási indítványa elutasítása folytán - nem tette lehetővé az ellenbizonyítást. A bíróság a bizonyítékokat a fentiekkel összefüggésben csupán részben értékelte, a tényállás megállapítása során nem vette figyelembe, hogy a jogszerző azért került a közös gyermekhez, mert Alzheimer kórban szenvedett, ami miatt már többször "elszökött", a rendőrség vitte vissza és az állandó felügyeletét és gondozását, saját betegségeire tekintettel a felperes már nem tudta vállalni, közös fiúk azonban, aki otthonról dolgozott, vállalta azt. A bíróság indokolás nélkül hagyta ki a bizonyítékok és tények értékelésekor azt a tényt is, hogy a jogszerzőnek a közös lakásban a haláláig fennmaradt a saját szobája és a személyes holmijai is csak részben kerültek át ...be, az elköltözés tehát nem végleges, hanem ideiglenes szándékkal történt és nem az együttélés megszakítása volt a célja. A bíróság azt sem értékelte, hogy a jogszerző többször is visszatért, volt, hogy több napra is ...be, azonban az oda- és visszaúton többször is eltévedt, ezért a közös gyermeknek kellett érte menni. A bíróság köztudomású tényekkel ellentétesen, valamint részben - szakértő bevonása nélkül - szakkérdésben döntött annak megállapításakor, hogy a jogszerző egészségi állapota által nem volt akadályozva a visszatérésben, mivel mozgásában nem volt korlátozott; a jogszerző 24 órás felügyeletére az Alzheimer betegsége miatti szellemi hanyatlása miatt volt szükség.
[22]	A bíróság a felperes személyes meghallgatása során megsértette a Pp. 230. § (3) bekezdésében foglalt, a fél igazmondási kötelezettségére való tájékoztatási kötelezettségét és a Kp. 71. § (2) bekezdés b), d) és e) pontjában írt figyelemfelhívási, tájékoztatási és megtárgyalási kötelezettségeit is, ezzel elzárta a felperest jogai érvényesítésétől. Az egyetlen tárgyaláson csupán a bizonyítási teher kiosztására és a felperes személyes meghallgatására került sor, arról, hogy a bíróság mely tényeket nem lát bizonyítottnak, illetve melyek a jogvita keretei, nem tájékoztatta a feleket, érdemi párbeszédet a jogvita rendezése érdekében a felperessel - anyagi és alaki pervezetési kötelezettsége ellenére - nem folytatott. A bíróság elzárta a felperest az igényérvényesítéstől azzal is, hogy, mint bizonyításra kötelezett felet nem tájékoztatta arról, mit lát bizonyítottnak és mit nem.
[23]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte arra hivatkozva, hogy az elsőfokú bíróság a helyesen megállapított tényállásból okszerű következtetéseket vont le, döntése -  indokaira is tekintettel - megalapozott. 

A Kúria döntése és jogi indokai

[24]	A felülvizsgálati kérelem - a következők szerint - megalapozott.
[25]	A felek között vita tárgyát az képezte, fennáll-e az özvegyi nyugdíjra való jogosultság Tny. 45. § (2) bekezdés b) pontjában írt feltétele, vagyis megállapítható-e, hogy a felperes és a jogszerző az utolsó tíz évben megszakítás nélkül élettársi kapcsolatban éltek. Az alperes a fenti kérdésben a lakcímnyilvántartás adatai és a felperes igénybejelentésében közölt adatok alapján döntött, a kérelmet azért utasította el, mert a felperes „nyilatkozata szerint a jogszerzővel az elhalálozás időpontjáig nem éltek együtt". Az alperes a tényállás tisztázásához - az Ákr. 62.-63. §-a rendelkezései alkalmazásával - bizonyítási eljárás lefolytatását, a felperes nyilatkozattételre való felhívását nem tartotta szükségesnek; ezen eljárásával kapcsolatban a bíróság jogszabálysértést nem tartott megállapíthatónak.
[26]	A peradatok szerint a felperes az igénybejelentő lap 8. pontjában szereplő „Az igénylő az elhalálozás időpontjában a (…) nyugdíjassal együtt élt-e?" kérdésre a „nem" rubrika behúzásával adott választ, a 11. pont alatti „Ha az elhunyttal együtt élt, de lakcímük eltérő, annak indoka" kérdésre „Válasz mellékelve kórházi zárójelentés is" választ adta. Az ugyanezen pont alatt szereplő „Eltérő lakcím esetén az igénylő és az elhunyt között fennállt-e házastársi közösség (élettársi együttélés) érzelmi és gazdasági téren?" kérdés mellett a felperes az „igen" rubrika kitöltésével válaszolt, a 12. pont „Az elhunyt szociális otthonban, vagy egyéb egészségügyi intézményben való tartózkodása esetén, az igénylő az elhunyt jogszerzőt az intézményben látogatta-e, ellátásról gondoskodott-e?" kérdésre szintén igenlő választ adott. A 13. pontban szereplő, „Ha az igénylő az elhunyttal az elhalálozás időpontjában nem élt együtt, a különélés kezdete (év, hó, nap)" kérdésre a felperes a 2017. május 29-i dátumot vezette az igénybejelentő lapra, az 17. pontban a „Ha élettárs igényel özvegyi nyugdíjat, az együttélés megszakítás nélküli időtartama (év, hó, nap)" kérdésre az 1966. november 2. és 2017. május 29. időpontokat rögzítette. A 11. pontnál jelzett nyilatkozatban a felperes - a jogerős ítéletben rögzítettek szerint - azt írta le, hogy a jogszerzővel a házasságuk felbontása után változatlanul a ..., ... szám alatti lakcímen éltek tovább egészen 2017. május 29-ig, amikortól a jogszerző gondozását - annak Alzheimer betegsége súlyosbodására és saját egészségi állapotára tekintettel - már nem tudta tovább vállalni, ezért a jogszerző az ápolására alkalmasabb, ...ben lakó fiukhoz költözött.
[27]	A Kúria megállapította, hogy az alperes és a bíróság - a Tny. 45. § (2) bekezdése és azzal összefüggésben a Ptk. 6:514. § (1) bekezdése jogsértő alkalmazása miatt -  tévesen jutottak arra a következtetésre, hogy a felperes kérelme az igénybejelentés ismertetett adatai és az ahhoz csatolt nyilatkozata alapján további bizonyítás elrendelése nélkül elutasítható volt. A felperes az igénybejelentő lap 8., 13. és 17. pontjában az együttélés időszakára vonatkozóan valóban egybecsengő válaszokat adott, ezekkel azonban a 11. pontban szereplő, eltérő lakcím esetére feltett kérdésre adott válasza, a külön nyilatkozatában foglaltakat figyelembe véve sem állt összhangban. A felperes válaszaiból és az igénybejelentéshez fűzött nyilatkozatából egyértelmű következtetést levonni arra nézve, hogy a felperes és a jogszerző között az utolsó másfél évben nem állt fenn élettársi kapcsolat, nem lehetett, az körülmény ugyanis, hogy a jogszerző a felperessel közös otthonát - egészségi állapota romlása miatt - elhagyni kényszerült és az ápolását vállaló fiához költözött, önmagában nem vezethetett az élettársi közösség megszakadásának megállapítására. 
[28]	A felperes helytállóan hivatkozott arra, hogy az életközösség fennállását, a tartalmi elemek meglétét - a következetes bírói gyakorlatnak megfelelően - mindig a konkrét körülmények alapján, egyedileg, a felek életviszonyai összefüggésében kell vizsgálni és arra is, hogy az életközösség megállapítását az egyes tartalmi elemek hiánya nem zárja ki. A felperes által felhívott eseti döntések közül a Kúria mindenek előtt kiemeli a BH1978.405. számon közzétett, jelen ügyre is irányadó határozatot, amelyben kimondta, hogy az élettársi együttélésre alapított özvegyi nyugdíj iránti perben, ha vitás az együttélés, tüzetesen vizsgálni és tisztázni kell azokat a körülményeket, amelyekből következtetni lehet arra, megvalósult-e az érzelmi és gazdasági közösség az igénylő és a jogszerző között. Az élettársi együttélés érzelmi és gazdasági kapcsolatot, közös életvitelt jelent. A Kúria a BH1988.358. számon közzétett határozatában kimondta azt is, hogy a közös háztartás a felek tényleges együttlakását, életvitelszerű közös életét (együttes étkezés, pihenés, háztartásvezetés, stb.) jelenti, ettől a feltételtől azonban az együttlakást akadályozó tárgyi körülmények miatt (pl. tartós betegség gyógykezelése, vidéki, vagy külföldi munkavállalás, stb.) el lehet tekinteni. 
[29]	A Kúria a BH2001.596. számú döntésben, amikor is az elvált házastársával utóbb élettársi kapcsolatot létesítő jogszerző súlyos betegsége miatt az utolsó tíz évben hosszabb időszakokat töltött egészségügyi intézményben, kimondta azt is, hogy egymagában nem akadályozza a kapcsolat élettársi jellegének megállapítását az, ha a teljes körű élettársi kapcsolat egy-egy eleme a körülmények által indokoltan, bizonyos időszakban nem állapítható meg. A perbeli esetben a felek kapcsolata a felperes volt férjének állapota és intézeti elhelyezése folytán sajátosan alakult, ez azonban nem zárta ki a - perben lefolytatott bizonyítás adataiból megállapíthatóan -  köztük fennálló tartós, érzelmi és gazdasági közösségi kapcsolatnak az élettársi jellegűvé minősítését. 
[30]	A felperes jogosultságát - a fent ismertetett üggyel azonosan, a Tny. 45. § (2) bekezdése és a Ptk. 6:514. § (1) bekezdése helyes értelmezése alapján - nem lehetett kizárni önmagában azon az alapon, hogy a súlyosan beteg jogszerző a közös lakást elhagyta és az utolsó másfél évben az őt - felperessel szemben - ápolni képes és azt vállaló, az Alaptörvény XVI. cikk (4) bekezdésében foglalt, a rászoruló szülőjéről való gondoskodási kötelezettségének eleget tévő gyermekével együtt, annak más városban lévő lakásában élt, ahová be is jelentkezett. 
[31]	A felperes és a jogszerző kapcsolata - hasonlóan a BH2001.596. számú eseti döntésben foglaltakhoz, a jogszerző egészségi állapota és a gondozása körülményei folytán - sajátosan alakult, a tartós, érzelmi és gazdasági közösségi kapcsolat fennállásának megállapítása, annak élettársi jellegűvé minősítése a jelen ügyben sem zárható ki pusztán amiatt, hogy a jogszerző a gondozását biztosítani tudó fiánál került elhelyezésre. Az Alaptörvény XV. cikk (1) bekezdésével is ellentétes lenne a súlyosan beteg élettársuk ellátására nem képes özvegyek között - a kért jogosultság szempontjából - alkalmazott olyan különbségtétel, amely azon alapul, hogy az élettárs egészségi állapotának megfelelő ápolására, gondozására egészségügyi intézményben, vagy családi segítség igénybe vételével, családtag önálló otthonában kerül sor.
[32]	A peradatok szerint a felperes és a jogszerző hat gyermeket neveltek fel; házassági életközösségük - a jogerős bontóperi ítélettel megállapítottan - 1995-ben megszakadt; házasságuk felbontásától függetlenül 2017. május 29-ig azonos ingatlanban éltek. Arra vonatkozó bizonyításra, hogy az ingatlan használata közöttük megosztásra került-e, azt az utolsó tíz évben hogyan használták, közös életvitelt folytattak-e, a közigazgatási eljárásban nem került sor. A jogban járatlan, az életközösség, élettársi kapcsolat pontos fogalmával - igénybejelentéskori nyilatkozataiból is kitűnően - tisztában nem lévő felperes a perben előadta, hogy a jogszerzővel házasságuk felbontása után is együtt maradtak, a vagyonközösség megosztására nem került sor. A felperes a fentieken túl a tárgyaláson a jogszerzővel 2017. májusát követő kapcsolattartásukról nyilatkozott: elmondta, hogy mindketten látogatták egymást, a felperes párszor busszal volt ...ben „nem ott alvással"; előfordult, hogy a jogszerző egyedül indult el ...be és eltévedt, ekkor a fiának kellett érte menni kocsival, volt néhányszor, hogy 3 napra ott maradt ...ben, „ilyenkor otthon csak feküdt, aztán valahogy erőt gyűjtött és úgy ment vissza ...be"; előfordult, hogy visszaútnál is eltévedt és a fiuk ment érte; volt olyan is, amikor a fia vitte a jogszerzőt, reggel érkeztek, este elmentek; ezek a látogatások rendszertelenek voltak. A felperes elmondta azt is, hogy a debreceni lakásban külön szobája volt a jogszerzőnek, a 2017. májusi elköltözésekor „vittek el a holmijából, de maradt is". 
[33]	A Tny. 45. § (2) bekezdése és a Ptk. 6:514. § (1) bekezdése téves, a fent kifejtettekkel ellentétes értelmezése miatt a bíróság sem vizsgálta eljárása során, hogy a felperes és a jogszerző, eltekintve az együttlakásukat 2017. májusától objektíve gátló tények fennállásától, a 2018. október 15. napját megelőző tíz évben élettársi közösségnek minősülő érzelmi és gazdasági közösségben éltek-e együtt. A bíróság az ítéletben - az alapul szolgáló tények megjelölése nélkül - előbb azt rögzítette, hogy a felperes és a jogszerző a házassági életközösségük 1995-ben történt megszakadása után azonos lakcímen, de „elkülönülve" éltek tovább, utóbb - ezzel ellentétesen - azt, hogy közöttük fennállt élettársi közösség, ami azonban a jogszerzőnek a felperes háztartásából való  „kikerülésével", együttélés hiányában megszakadt.
[34]	Az alperes védiratában tévesen hivatkozott arra, hogy a felperes nyilatkozata alapján jogkérdésben kellett döntenie. A felperes jogosultsága az igénybejelentéskor szolgáltatott adatok, illetve nyilatkozat alapján - a fent kifejtettek szerint, a jogszerzővel való együttlakását gátló körülmények alapján -  nem volt kizárható, így a felperes és a jogszerző között utolsó tíz évben fennálló kapcsolatra (az érzelmi és gazdasági közösség elemeire, a közös életvitelre, a lakás közös használatára, közös háztartásvezetésre, vagyoni ügyek közös vitelére, stb.) bizonyítás lefolytatása nem volt mellőzhető. 
[35]	A felek között vitás jogosultsági feltétel fennállását, e körben azt, hogy a felperes és a jogszerző az özvegyi nyugdíjra való jogosultság szempontjából releváns időszakban élettársi közösségnek minősülő érzelmi és gazdasági közösségben éltek-e együtt, az alperesi közigazgatási szervnek kell vizsgálnia és a döntéshozatalhoz szükséges tényállást megállapítania, a közigazgatási cselekmény ezen hiányosságát a bíróság nem pótolhatja. Mindezek alapján a Kúria a jogerős ítéletet - mellőzve a felülvizsgálati kérelemben foglalt további kifogások vizsgálatát - a Tny. 45. § (2) bekezdés b) pontja téves értelmezése és az Ákr. 62. § (1) bekezdése alperes általi megsértése miatt - a közigazgatási cselekményre is kiterjedően hatályon kívül helyezte és az alperest új eljárásra kötelezte, amelynek keretében - a fent kifejtettek szerint, függetlenül a jogszerző lakhatásának 2017. május 29-től történt változásaira -, azt kell vizsgálnia, hogy felperes és a jogszerző között az utolsó tíz évben fennállt-e élettársi kapcsolat [Kp. 121. § (1) bekezdés, 89. § (1) bekezdés b) pont].

Záró rész

[36]	Az alperes a felperes elsőfokú és felülvizsgálati eljárásban felmerült költsége megfizetésére a Kp. 35. § (1) bekezdése szerint alkalmazandó Pp. 83. § (1) bekezdése alapján köteles. 
[37]	A Kúria az elsőfokú bírósági és a felülvizsgálati eljárás illetékéről a Tny. 81. §-a alapján határozott.
[38]	Az ítélet elleni felülvizsgálat lehetőségét a Kp. 116. § d) pontja zárja ki. 
[39]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Kp. 115. § (2) bekezdése alapján alkalmazandó Kp. 107. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el.

Budapest, 2020. április 16.

Dr. Zanathy János s.k. a tanács elnöke, Dr. Magyarfalvi Katalin s.k. előadó bíró, Dr. Farkas Katalin s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:

tisztviselő