A Kúria
mint felülvizsgálati bíróság
ítélete
Az ügy száma: 	Mfv.III.10.329/2019/4.
A tanács tagjai: . Zanathy János
	a tanács elnöke
. Bérces Nóra
	előadó bíró
. Farkas Katalin
	bíró 
A felperes: 	
A felperes képviselője: kamarai jogtanácsos
Az alperes: 
Az alperes képviselője: Tettrekész Magyar Rendőrség Szakszervezete
	kamarai jogtanácsos	
A per tárgya: kifizetett illetmény visszakövetelése
A felülvizsgálati kérelmet benyújtó fél: felperes
A felülvizsgálni kért jogerős határozat: 
Fővárosi Törvényszék 4.Kf.650.139/2019/5.
Az elsőfokú bíróság határozatának száma: 
Tatabányai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 9.M.140/2018/16.
Rendelkező rész 
A Kúria a Fővárosi Törvényszék 4.Kf.650.139/2019/5. számú ítéletét hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 10.000 (tízezer) forint felülvizsgálati eljárásban felmerült költséget.

A felülvizsgálati eljárás illetékét az állam viseli.

Az ítélet ellen felülvizsgálatnak nincs helye.
Indokolás
	Tényállás

[1]	A ... Rendőrkapitányság hivatásos állományába tartozó alperest 2015. szeptember és október hónapokban az illegális migrációval kapcsolatos feladatok végrehajtása érdekében ... és ... megyékbe rendelte a felperes szolgálatra, e hónapokra számára túlszolgálatot rendelve el, melyet 100%-os, illetve 200%-os túlmunkadíj címén számolt el a részére. A szeptember havi túlszolgálatért járó díj 2015. november 3-án, míg az október havi túlszolgálati díj 2015. december 4. napján került jóváírásra az alperes pénzforgalmi számláján. Az átrendelés időszakára a felperes készenléti pótlék jogcímén további 7.389 forint összeget számfejtett az alperes részére 2016 májusában. 
[2]	Az Országos Rendőr-főkapitányság által - a szolgálatteljesítést követően - kibocsátott állásfoglalás szerint a csapatszolgálati századok átrendelése során a pihenőidőben töltött időszak készenlétnek minősül, ezért arra az időre, amikor tényleges szolgálatteljesítésre nem került sor, sem rendes szolgálat, sem túlszolgálat nem számolható el. Erre figyelemmel a felperes 2015. december 14. napján fizetési felszólítást intézett az alpereshez. Az alperes a felszólítást 2015. december 20. napján kézhez vette, de arra nem reagált és a követelt összeget sem fizette vissza. A felperes 2017. március 27-én fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet terjesztett elő, mellyel szemben az alperes ellentmondással élt.

	A felperes keresete és az alperes ellenkérelme

[3]	A felperes pontosított kereseti kérelmében elsődlegesen 127.695 forint, valamint annak 2015. december 30. napjától járó kamatának, másodlagosan 7.389 forint jogalap nélkül felvett illetménynek a megfizetésére kérte kötelezni az alperest. 
[4]	A felperes az elsődleges kereseti kérelem tekintetében kifejtette, hogy az átrendelés során 2015. szeptember és október hónapokban azon időtartam, amikor az alperes ténylegesen nem teljesített szolgálatot, tévesen került túlszolgálatként elszámolásra. A pihenőidőre kifizetett túlmunkadíj nem illeti meg az alperest, mivel arra az időtartamra, amíg nem teljesített szolgálatot, készenléti pótlékra, és nem túlmunkadíjra volt jogosult. Azt nem vitatta, hogy országosan egységes és téves jogszabály értelmezés következtében került elrendelésre a túlszolgálat, majd ennek alapján kifizetésre túlmunkadíj a készenléti pótlék helyett. Kereseti kérelme jogalapjaként a rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról szóló 2015. évi XLII. törvény (a továbbiakban: Hszt.) 141. §-ára és 161. §-ára, továbbá a Magyar Köztársaság Rendőrségének Csapatszolgálati Szabályzata kiadásáról szóló 11/1998. (IV.23.) ORFK utasítás rendelkezéseire, valamint a Kúria Mfv.II.10.132/2018/7. számú határozatában foglaltakra hivatkozott. Másodlagos kereseti kérelme vonatkozásában előadta, hogy ugyanazon órákat alapul véve két jogcímen - túlszolgálati és készenléti díj címén - is kifizetésre került sor, ezért az elsődleges kérelem elutasítása esetén az alperes nem jogosult a részére kifizetett készenléti díjra.
[5]	A felperes szerint követelése nem évült el, mivel a Hszt. 164. § (3) bekezdésében szabályozott visszakövetelhetőség nem azonos a Hszt. 11. § (1) bekezdésében szabályozott bíróság előtti igényérvényesítéssel. A jogalap nélkül kifizetett illetmény visszakövetelése 60 napon belül fizetési felszólítással megtörtént, az elévülés pedig - amennyiben azt nem szakítják meg - a kifizetéstől számított 3 év elteltével áll be. 
[6]	Az alperes ellenkérelme a felperes keresetének elutasítására irányult. Érvelése szerint a felperes a követelését a kifizetéstől számított 60 napon belül érvényesíthette volna, mivel a kifizetés alaptalanságáról nem tudott. A túlszolgálatot a felperes rendelte el, azt a Robotzsaru rendszerben rögzítették, annak ellenértékét a felperes megfizette, ugyanerre az időre készenlét elrendelésére nem került sor. A szolgálat-ellátás körülményeiből az alperes mindvégig arra következtetett, hogy általános készültségi csapaterős helyzetben van, mivel a csapatszolgálati formából adódóan bármikor indulásra kész állapotban kellett lennie, az általa ellátott szolgálat tehát készültségként és nem készenlétként értelmezendő. Az alperes a pontosított keresetek összegszerűségét nem vitatta. Az alperes kérte előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezését. 

          Az első- és másodfokú ítélet 

[7]	Az elsőfokú bíróság kötelezte az alperest 7.389 forint jogalap nélkül felvett illetmény visszafizetésére, ezt meghaladóan a kereseti kérelmet elutasította.
[8]	Az elsőfokú bíróság az elsődleges kereseti kérelem tekintetében a visszakövetelt illetmény kifizetésekor hatályos Hszt. 164. § (3) bekezdéséből indult ki, mely szerint a jogalap nélkül kifizetett illetmény hatvan napon belül írásbeli fizetési felszólítással visszakövetelhető a hivatásos állomány tagjától. Az általános elévülési időn belül visszakövetelhető a jogalap nélkül felvett illetmény, ha annak alaptalanságáról a hivatásos állomány tagja tudott, vagy tudnia kellett volna. 
[9]	Megállapította, hogy a perben visszakövetelt illetmény kifizetésekor nemcsak az alperes, de a felperes sem volt annak tudatában, hogy a kifizetés alaptalan volt: a felperes kifejezetten túlszolgálatot rendelt el az alperes részére, és az illetmény számfejtésére is túlszolgálat jogcímén került sor. Az így kifizetett illetményt ezért nem az általános elévülési időn belül, hanem 60 napon belül lehetett visszakövetelni. A jogalap nélkül kifizetett illetmény visszakövetelésére nyitva álló 60 nap határidő jellegét tekintve akként foglalt állást, hogy az a 3 éves általános elévülési határidőhöz képest egy speciális elévülési határidőnek minősül. E körben a Legfelsőbb Bíróság (Kúria) 4/2003. számú PJE határozatára hivatkozott, mely szerint a jogvesztéssel nem járó anyagi jogi határidő elévülési jellegű. 
[10]	Mivel a felek között vita volt a követelés határidőben történő érvényesítése körében - és a Hszt. 11. § (3) bekezdése értelmében a bíróságnak jelen perben az elévülést egyébként is hivatalból kellett figyelembe vennie -, vizsgálta azt is, hogy bekövetkezett-e az elévülés megszakadása, vagy nyugvása. A Hszt. 11. § (6) bekezdésében foglalt szabályozásra tekintettel - mely szerint az elévülést az igény bírósági érvényesítése iránti keresetindítás, a kereset megegyezéssel történő módosítása, az egyezségkötés, valamint a kötelezett elismerése szakítja meg - kimondta, hogy az alperes a fizetési felszólítással a 60 napos elévülési határidőt nem szakította meg, mivel az igényérvényesítés módjai között az nem szerepel. A visszakövetelésre nyitva álló 60 napos határidőt a visszakövetelt illetmény kifizetésétől kellett számítani, ezért nem fogadta el a felperes azon hivatkozását, mely szerint a fizetési felszólítással az alperes tudomást szerzett a kifizetés alaptalanságáról, így az igény 3 éven belül volt érvényesíthető. A hivatásos állomány tagjának a kifizetés jogtalanságáról az illetmény felvételekor kell tudnia ahhoz, hogy tőle a felvett illetményt a fegyveres szerv az általános elévülési időn belül követelhesse vissza (Legfelsőbb Bíróság Mfv.10.748/2003/2.); a fizetési felszólítás nem eredményezheti az elévülési határidő 60 napról 3 évre történő módosulását. 
[11]	A Hszt. 11. § (5) bekezdésében foglaltakat - mely szerint ha a jogosult igényét menthető okból nem tudta érvényesíteni, az akadály megszűnésétől számított 6 hónapon belül ezt akkor is megteheti, ha az elévülési idő már eltelt, vagy abból 6 hónapnál kevesebb van hátra - az elsőfokú bíróság azért nem tartotta alkalmazhatónak, mert a felperes az elévülés nyugvására nem hivatkozott, és az eljárás során sem adott elő olyan tényeket, körülményeket, amelyek arra utaltak volna, hogy igényét menthető okból ne tudta volna érvényesíteni. 
[12]	A másodlagos kereseti kérelem vonatkozásában a Hszt. 164. § (3) bekezdés második fordulata alapján az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a készenlét jogcímén kifizetett illetményt a felperes az általános elévülési időn belül követelhette vissza az alperestől. Figyelemmel arra, hogy a munkáltató nem köteles ugyanarra az időszakra eltérő jogcímen kétszeres juttatást fizetni, a tévedésből kétszeresen kifizetett díjazást pedig elévülési határidőn belül visszakövetelhette, a felperes által érvényesített összeg megfizetésére kötelezte az alperest. 
[13]	Az elsőfokú bíróság az Európai Bíróság előzetes döntéshozatali eljárásának kezdeményezésére, illetve a tárgyalás felfüggesztésére irányuló indítványt azért utasította el, mert az alperes azt a munkaidő és pihenőidő elkülönítése körében tartotta szükségesnek, mely kérdés csak akkor lett volna vizsgálható, ha a felperes az igényét határidőben terjeszti elő. 
[14]	A felperes fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság - miután a fellebbezés nem érintette az elsőfokú bíróságnak a másodlagos kereseti kérelem körében meghozott, az alperest 7.389 forint jogalap nélkül felvett illetmény megfizetésére kötelező rendelkezését, valamint az előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezésére előterjesztett indítvány elutasítását - az elsőfokú ítéletnek csak az elsődleges kereseti kérelmet elutasító rendelkezését vizsgálta. Megállapította, hogy az elsőfokú bíróság a releváns tényeket okszerűen, a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 206. § (1) bekezdése szerinti mérlegelést követően állapította meg, az irányadó jogszabályokat helyesen alkalmazta, így az elsőfokú bíróság ítéletét - fellebbezett részében - helyes indokaira tekintettel helybenhagyta. A helybenhagyó ítélet jogszabályi alapjaként a Közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.) 109. § (1) bekezdését jelölte meg. 
[15]	A másodfokú bíróság azt emelte ki, hogy a felperes a Hszt. 139. § (1) bekezdésében meghatározottak szerint túlszolgálat teljesítését rendelte el az alperesnek oly módon, hogy a rendes szolgálatnak és a túlszolgálatnak is a kinevező okirattól eltérő szolgálati helyen és módon kellett megtörténnie. A szolgálat-ellátás módjából kiindulva, annak körülményeit figyelembe véve az alperes nem ismerhette fel a túlmunkáért járó illetmény kifizetésének alaptalanságát, hiszen a tőle elvárt feladatot teljesítette. A perben a felperes sem hivatkozott arra, hogy a túlmunkát elrendelő utasítását, mint munkáltatói nyilatkozatot megtámadta volna, azt maga is érvényesnek tekintette, éppen ezért rendelkezett a kifizetés teljesítése iránt. Erre figyelemmel a felperesnek az igénye érvényesítésére 60 nap állt volna rendelkezésére a Hszt. 164. § (3) bekezdése szerint. 

         A felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem

[16]	A felperes felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítéletnek az elsőfokú ítéletre is kiterjedő hatályon kívül helyezését, valamint a jogszabályoknak megfelelő új határozat meghozatalát; ennek hiányában a másodfokú bíróság új eljárásra és új határozat meghozatalára utasítását, valamint az alperes jogtanácsosi munkadíjból álló perköltségben marasztalását kérte.
[17]	A felperes érvelése szerint az eljárt bíróságok a per eldöntéséhez irányadó anyagi jogszabályokat tévesen értelmezték, amikor arra az álláspontra helyezkedtek, hogy a követelés elévült a Hszt. 164. § (3) bekezdése alapján megállapított 60 nap elteltére tekintettel. Nem vették figyelembe, hogy a felperes a jogszabályoknak megfelelően járt el akkor, amikor 60 napon belül írásbeli fizetési felszólítást bocsátott ki az alperessel szemben, hiszen a Hszt. 164. § (3) bekezdése egyértelműen úgy rendelkezik, hogy a jogalap nélkül kifizetett illetményt 60 napon belül írásbeli fizetési felszólítással lehet visszakövetelni a hivatásos állomány tagjától. Ezt követően a követelés bírói úton való érvényesíthetősége átfordult a Hszt. 11. § (1) bekezdésében meghatározott 3 évre, mivel az általános elévülési időn belül visszakövetelhető a jogalap nélkül felvett illetmény, ha annak alaptalanságáról a hivatásos állomány tagja tudott vagy tudnia kellett volna. A Hszt. rendelkezése egyértelmű a tekintetben, hogy a fizetési felszólítás kibocsátását a bírói úthoz képest speciális igényérvényesítési eszközként kezeli, de nem úgy, hogy annak jogszabály szerinti gyakorlása kizárja a perben való érvényesíthetőséget a 3 éves elévülési időn belül. Ezzel összefüggésben a Legfelsőbb Bíróság (Kúria) által kiadott 1/2001. számú MJE határozatra hivatkozott, amely úgy rendelkezik, hogy a fizetési felszólítás, mint a tartozás érvényesítésének eszköze nem jelenti azt, hogy a munkáltató csak ilyen módon érvényesítheti az igényét a munkavállalóval szemben. A munkáltató nem köteles élni ezzel a lehetőséggel, igényét keresettel (fizetési meghagyással) is érvényesítheti, illetőleg az ellene a munkavállaló által indított perben viszontkeresettel. Ez alapján tehát a munkáltató követelését - döntése szerint - mind fizetési felszólítással, mind bírósági úton érvényesítheti. Mivel a felperes a fizetési felszólítást a törvényes határidőn belül kibocsátotta az alperessel szemben, és annak az alperes nem tett eleget, ezt követően 3 éven belül lehetőség volt azt érvényesíteni. Ezt támasztja alá az is, hogy a fizetési felszólítást akár a 60. napon is ki lehet küldeni a kötelezettnek, így csak utána kerülhet a jogosult olyan helyzetbe, hogy a visszafizetés elmaradása esetén egyéb úton is érvényesíthesse igényét. 
[18]	A felperes álláspontja szerint az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésével is ellentétes lenne, ha a bírósághoz fordulás iránti jogát elévüléssel ki lehetne zárni. A Hszt. 164. § (3) bekezdésének második fordulata ugyanis arra az esetre vonatkozik, ha a munkáltató semmilyen formában nem érvényesíti az igényét 60 napon belül, és ilyen esetben biztosít lehetőséget arra, hogy 60 napon túl az általános elévülési időn belül szerezzen érvényt a követelésének, ha a jogalap nélkül felvett illetmény alaptalanságáról a hivatásos állomány tagja tudott, vagy tudnia kellett volna. 
[19]	A felperes érvelése szerint nem felel meg a jogszabályoknak a másodfokú ítélet azon megállapítása sem, amely a túlmunkát elrendelő utasítás megtámadását hiányolja, mivel a Hszt. és semmilyen ágazati jogszabály nem biztosít erre lehetőséget. 
[20]	A felperes a felülvizsgálati kérelemben is hivatkozott a Kúria Mfv.II.10.132/2018/7. számú ítéletére, melyben - hasonló tényállás mellett - az elsőfokú bíróság a fizetési felszólítás kibocsátásával a határidőt megtartottnak tekintette, és az ezt követően eljárt másodfokú bíróság, illetve a Kúria sem találta a követelést elévültnek, mivel a kereseti követeléseknek helyt adtak, holott abban az ügyben is csak 60 napon túl került sor a per alapjául szolgáló fizetési meghagyás kibocsátására. 
[21]	A felperes felhívta arra is a figyelmet, hogy eljárásjogi jogszabálysértés is megalapozza a másodfokú ítélet hatályon kívül helyezését, hiszen abban a másodfokú bíróság a Kp. szabályaira utalva hozta meg a döntését, mely jelen perben a Kp. 157. § (1) bekezdése alapján még nem volt alkalmazható. 
[22]	Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában fenntartását kérte azzal, hogy a jogtanácsosi munkadíjból álló perköltségben is kérte a felperest marasztalni. Hangsúlyozta, hogy a felperes a 60 napos elévülési időn belül nem követelte vissza az általa jogalap nélkül felvettként állított illetményt - azaz a kiadott fizetési felszólítás után nem indított semmifajta eljárást, nem tett semmit, több mint egy éven keresztül -, így csak a Hszt. 164. § (3) bekezdés második fordulata szerinti általános elévülési időn belüli visszakövetelhetőség szabálya állhat fenn. Ennek pedig az a feltétele, hogy a jogalap nélkül felvett illetmény alaptalanságáról a hivatásos állomány tagja tudjon, vagy legalábbis tudnia kelljen róla, mely feltétel nem állt fenn. Annak nincs jelentősége, hogy a fizetési felszólítást követően az alperesnek miről volt tudomása, mivel a kifizetés jogtalanságáról annak felvételekor kell tudnia a hivatásos állomány tagjának, amint azt az Kúria Mfv.10.748/2003. számú ítélete is kimondta. A felperes a felülvizsgálati kérelmében tévesen kapcsolta össze a 60 napos fizetési felszólításhoz tartozó határidőt és a Hszt. 11. § (1) bekezdésében szereplő általános elévülési időt, mivel a Hszt. 164. §-a speciális rendelkezést tartalmaz a 11. §-hoz képest, így a két határidőt külön kell választani. A 60 napos határidőben nem, az általános 3 éves elévülési idő alkalmazása esetén azonban szükséges annak bizonyítása, hogy az alperes tudott, vagy tudnia kellett a jogalap nélküli kifizetésről. 
[23]	Az alperes vitatta a Kúria Mfv.II.10.132/2018/7. számú ítéletében foglaltaknak jelen perre való alkalmazhatóságát, mivel az egyedi ügyben született, így a bíróságokat nem köti. Hangsúlyozta azt is, hogy a hivatkozott ítéletben egyetlen szó sincs az elévülésről, a felülvizsgálati kérelemben elévülésre történő hivatkozás nem volt, így az nem is lehetett tárgya a felülvizsgálatnak. 
[24]	Az eljárási jogszabálysértéssel összefüggésben azt emelte ki, hogy annak az ítélet tartalmára nézve jelentősége nincs, az ügy érdemi elbírálására lényeges kihatással nem rendelkezik, így a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján a hatályon kívül helyezést ezen elírás nem alapozza meg. 

          A Kúria döntése és jogi indokai

[25]	A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott az alábbiak szerint.
[26]	A Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (2) bekezdése alkalmazásával kizárólag a felülvizsgálati kérelem és ellenkérelem keretei között vizsgálta felül, erre figyelemmel csak azt vizsgálta, hogy a felperes által érvényesített elsődleges kereseti kérelem elutasítása a Hszt. 164. § (3) bekezdésébe, illetve a Hszt. 11. § (1) bekezdésébe ütközött-e; az ellentétes-e a Kúria 1/2001. számú MJE határozatában foglaltakkal; a meghozott döntés sérti-e az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdését; valamint a Kp. 109. § (1) bekezdésére történő hivatkozás az eljárási szabályok megszegését mennyiben eredményezte.
[27]	A felperes a jogalap nélküli kifizetésként állított 2015. szeptemberi és októberi illetményeket 2015. november 3-án és december 4-én utalta át az alperesnek, a peres eljárást eredményező fizetési meghagyást pedig 2017 márciusában kezdeményezte, ezért az elsőfokú bíróság helyesen vizsgálta mindenekelőtt azt, hogy az igényérvényesítés határidőben történt-e. 
[28]	A perben nem volt vitás, hogy az illetmény kifizetése időpontjában az alperes annak alaptalanságát nem ismerhette fel, ezért a Hszt. 164. § (3) bekezdésének fő szabálya volt irányadó, amely szerint a jogalap nélkül kifizetett illetmény 60 napon belül írásbeli felszólítással visszakövetelhető. Az elsőfokú bíróság helytállóan érvelt azzal, hogy a hivatásos állomány tagjának a kifizetés jogtalanságáról az illetmény felvételekor kell tudnia ahhoz, hogy a felvett illetményt a fegyveres szerv az általános elévülési időn belül visszakövetelhesse (Mfv. 10.748/2003/2.). 
[29]	A Kúria 1/2001. MJE határozatában kimondta, hogy a munkáltató a munkavállaló munkaviszonnyal összefüggő tartozásának a megtérítésére irányuló igényét - választása szerint - munkaügyi jogvitában is érvényesítheti. A fizetési felszólítás, mint a tartozás érvényesítésének eszköze nem jelenti azt, hogy a munkáltató csak ilyen módon érvényesítheti az igényét a munkavállalóval szemben. A közvetlen kötelezésre való felhatalmazás csak egy lehetőség a munkáltató számára, hogy bíróság igénybe vétele nélkül érvényesítse a munkavállalóval szemben az igényét. A munkáltató azonban nem köteles élni ezzel a lehetőséggel, igényét keresettel (fizetési meghagyással) is érvényesítheti. A jogegységi határozat nem tartalmazott rendelkezést a munkáltató igényérvényesítésének időbeli korlátaival kapcsolatban, az csupán az igényérvényesítés módját, formáját egyértelműsítette. Ennek megfelelően a felperes választhatott, hogy milyen formában követeli vissza a kifizetett illetményt - így a fizetési felszólítás helyett fizetési meghagyás kibocsátását kérhette volna, vagy keresettel fordulhatott volna a bírósághoz -, de az igényérvényesítési formák közötti választás lehetősége csak a kifizetést követő 60 napon belül illette meg abban az esetben, ha az alperes a kifizetett illetmény alaptalanságáról nem tudott, illetve nem is kellett tudnia.
[30]	A Hszt. 164. § (3) bekezdésében meghatározott 60 napos határidőt tévesen tekintette az elsőfokú bíróság elévülési jellegűnek, ezért szükségtelen volt az elévülés megszakadásával és nyugvásával kapcsolatos vizsgálódása. E határidő ugyanis, mint anyagi jogi határidő jogvesztő jellegű, a 60 napon belüli igényérvényesítési határidő elmulasztása esetén a munkáltató csak akkor követelheti vissza a kifizetett illetményt, ha a hivatásos állomány tagja annak alaptalanságáról tudott, vagy tudnia kellett. A perbeli esetben a felperes maga sem állította, hogy 60 napon belül fordult a bírósághoz, csupán amiatt látott lehetőséget a 3 éves elévülési időn belüli igényérvényesítésre, mert az alperes a fizetési felszólítást követően tudomást szerezhetett a kifizetés alaptalanságáról. A felperes álláspontjával szemben a 60 napon belül kibocsátott fizetési felszólítás eredménytelensége nem jelenti azt, hogy ha a munkáltató a Hszt. 11. § (1) bekezdésében meghatározott általános - 3 éves - elévülési időben fordul a bírósághoz, ne kelljen vizsgálni a hivatásos állomány tagjának kifizetéskori tudomását az illetmény alaptalanságáról. Amennyiben a fizetési felszólítás megfelel a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.) 23. §-ában foglaltaknak, úgy alkalmas arra, hogy - kérelemre - azt végrehajtási záradékkal lássa el a bíróság, ezáltal a Vht. 10. § (1) bekezdés b) pontja szerinti végrehajtható okiratként a bírósági végrehajtási eljárás kezdeményezésének alapjául szolgáljon. Ugyanakkor a határidőben kiadott fizetési felszólítás nem keletkeztet jogot arra, hogy eredménytelensége esetén a munkáltató peres eljárást kezdeményezzen arra hivatkozással, hogy a fizetési felszólításban foglaltaknak a hivatásos állomány tagja nem tett eleget. A bíróság előtti peres eljárást előidéző jogi tény ugyanis az illetmény téves kifizetése lehet, nem pedig a fizetési felszólítás eredménytelen volta, mivel ez utóbbi a bírósági végrehajtási (nemperes) eljárás kezdeményezését vonhatja maga után. 
[31]	A rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyában - ugyanúgy mint más, munkavégzésre irányuló, egzisztenciát biztosító jogviszonyban - az illetmény védelmére a jogalkotó különös hangsúlyt fektetett, ezért jóhiszemű eljárás esetén, amikor a kifizetés alaptalanságáról a hivatásos állomány tagja nem tudott, de még csak nem is tudhatott, azt visszakövetelni csak a jogszabályban meghatározott szigorú időbeli keretek betartásával lehet. Ez az értelmezés a Hszt. 164. § (3) bekezdéséből következik, így nem sérti az Alaptörvény XXVIII. cikke által védett bírósághoz fordulás jogát. 
[32]	A jogerős ítélet nem áll ellentétben a felperes által hivatkozott Mfv.II.10.132/2018/7. szám alatt meghozott eseti döntéssel sem, mivel abban az ügyben a Hszt. 164. § (3) bekezdése és 11. § (1) bekezdése - mely jelen esetben a felülvizsgálati kérelem fő hivatkozása volt - nem képezte a vizsgálódás tárgyát, a Kúria abban a döntésben nem tett az elévülés kérdésében irányadó kifejezett megállapításokat.
[33]	A Kúria megállapította, hogy a keresetlevél 2018. január 1. napját megelőzően érkezett, így a perre a Kp. 157. § (1) bekezdésére figyelemmel a Pp. szabályai voltak irányadóak. E szabályok a másodfokú bíróság eljárása során sem sérültek, tekintettel arra, hogy a fellebbező felperes a Pp. 256/A. § e) pontjára utalással tárgyalás tartását nem kérte és az alperes fellebbezési ellenkérelmében nem kifogásolta a fellebbezés tárgyaláson kívüli elbírálását. A másodfokú bíróság helybenhagyó ítéletének helyes jogszabályi hivatkozása a Pp. 253. § (2) bekezdése, valamint - az elsőfokú ítélet helyes indokaira tekintettel történő helybenhagyása miatt - a Pp. 254. § (3) bekezdése lett volna, önmagában a téves hivatkozás azonban nem eredményezett az ügy érdemét is érintő eljárási szabályszegést.
[34]	Mindezek alapján a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján - az indokolás  kiegészítésével és módosításával - hatályában fenntartotta.

          Záró rész

[35]	A felülvizsgálati eljárásban pernyertes alperes költségét - melynek összege a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (2) bekezdés a) pontja és (5) bekezdése alapján került megállapításra - a Pp. 270. § (1) bekezdése szerint alkalmazandó Pp. 78. § (1) bekezdése alapján a felperes köteles megfizetni.
[36]	A felülvizsgálati eljárás illetékét az állam viseli az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 5. § (1) bekezdés c) pontja, valamint a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdése és 14. §-a értelmében.
[37]	A további felülvizsgálat lehetőségét a Pp. 271. § (1) bekezdés e) pontja zárja ki.
[38]	A Kúria a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el.

, 2020. május 18.

. Zanathy János s.k. a tanács elnöke, Dr. Bérces Nóra s.k. előadó bíró, Dr. Farkas Katalin s.k. bíró

	A kiadmány hiteléül:

	tisztviselő