BÁCS-KISKUN MEGYEI BÍRÓSÁG
KECSKEMÉT 
16.P.21.172/2008/49. szám

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN !

A Bács-Kiskun Megyei Bíróság a felperes jogi képviselőjének neve, címe által képviselt felperes neve felperes címe felperesnek - dr. házastárs ügyvéd alperes jogi képviselőjének a címe által képviselt alperes neve alperes címe alperes ellen tulajdonjog megállapítása, özvegyi haszonélvezeti jog megváltása és hagyatéki hitelezői igény iránt indított perében meghozta a következő 

Í T É L E T E T :

A megyei bíróság megállapítja, hogy a felperes élettársi vagyonközösségi igény jogcímén megszerezte az X városi hrsz1 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan 39/100-ad tulajdoni illetőségét, egyben a felperes 39/100-ad tulajdoni illetőségét az alperes tulajdonába adja közös tulajdon megszüntetése címén 1.626.300 (Egymillió-hatszázhuszonhatezer-háromszáz) forint megváltási ár ellenében.

A megyei bíróság kötelezi az alperest, hogy 30 napon belül fizessen meg a felperesnek 1.626.300 (Egymillió-hatszázhuszonhatezer-háromszáz) forint megváltási árat. 

A megyei bíróság megkeresi a Z városi Körzeti Földhivatalt, hogy a megváltási ár kifizetésének igazolását követően az X városi hrsz1 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan jelenleg örökhagyó 1/1-ed tulajdoni illetőségét akként módosítsa, hogy jegyezze be az ingatlanra alperes 39/100-ad tulajdoni illetőségét közös tulajdon megszüntetése jogcímén.

A megyei bíróság megállapítja, hogy a felperes ½-ed részben tulajdonosa élettársi vagyonközösségi igény jogcímén a rendszám1 forgalmi rendszámú T1 típusú személygépkocsinak, majd a közös tulajdont a felek között akként szünteti meg, hogy a felperes ½ tulajdoni illetőségét 50.000 (Ötvenezer) forint megváltási ár ellenében az alperes tulajdonába adja, és kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 50.000 (Ötvenezer) forint megváltási árat.

A megyei bíróság megállapítja, hogy a felperes ½-ed részben tulajdonosa élettársi vagyonközösségi igény jogcímén a rendszám2 forgalmi rendszámú T2 típusú személygépkocsinak, majd a közös tulajdont a felek között akként szünteti meg, hogy a felperes ½ tulajdoni illetőségét az alperes tulajdonába adja 50.000 (Ötvenezer) forint megváltási ár ellenében, és kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 50.000 (Ötvenezer) forint megváltási árat. 

A megyei bíróság megállapítja, hogy a felperes házassági vagyonközösségi igény jogcímén ½-ed részben tulajdonosa a Pénzintézet számlaszám1 számú számláján kezelt deviza összegnek.

Ezt meghaladó mértékben a megyei bíróság a keresetet elutasítja.

A megyei bíróság megállapítja, hogy a felperes néhai 
örökhagyó vonatkozásában az öröklésből kiesett. 

A megyei bíróság kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 314.800 (Háromszáztizennégyezer-nyolcszáz) forint részperköltséget. 

A megyei bíróság kötelezi az alperest, hogy külön felhívásra fizessen meg az államnak 125.260 (Egyszázhuszonötezer-kettőszázhatvan) forint feljegyzett eljárási részilletéket, míg a fennmaradó eljárási részilletéket és állam által előlegezett költséget az állam viseli.

Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított 15 napon belül fellebbezésnek van helye a Szegedi Ítélőtáblához, amelyet a Bács-Kiskun Megyei Bíróságnál kell benyújtani írásban, 3 példányban.

A felek a fellebbezési határidő lejárta előtt előterjesztett közös kérelmükben a fellebbezés tárgyaláson kívüli elbírálását kérhetik. Ha a fellebbezés tárgyaláson kívül lenne elbírálható, a fellebbező fél a fellebbezésében tárgyalás tartását kérheti.

I N D O K O L Á S

A megyei bíróság a per adatai alapján a következő tényállást állapította meg.

Az alperes az örökhagyó gyermeke. Az örökhagyó 1974. évben elvált első feleségétől, az alperes édesanyjától, majd 1978-tól élettársi kapcsolatot létesített a felperessel, akivel később 1997. évben házasságot is kötöttek.

Az életközösség során 1978. évben először a felperes AB szám alatti tanácsi bérlakásában éltek, majd 1979-1980. évben albérletbe költöztek X városban a bérbe adó által részükre bérbe adott ingatlanrészben.
Az örökhagyó megvásárolta az X városi hrsz1 helyrajzi számú telek ingatlant, majd arra közösen egy üzlethelyiséget és lakrészt magába foglaló felépítményt építettek a felperessel és abban laktak.

Az ingatlan egészének forgalmi értéke 2003. áprilisában napján 3.807.000 forint volt, ebből 819.720 forint jut a telekre, míg 2.987.280 forint a felépítményre jutó rész. Ezen ingatlan jelenlegi forgalmi értéke 4.170.000 forint. 

Az örökhagyónál érelmeszesedés, magas vérnyomás, szívbetegség és cukorbetegség talaján kialakuló fokozatos leépülés lépett fel. Betegsége miatt az örökhagyó alkalmanként agresszíven lépett fel a felperessel szemben, aki mindezt megelégelve 2002. szeptemberében napján az X városi ingatlant elhagyta, AB szám alatti lakásába költözött. Az életközösség helyreállítására a felperes többször kísérletet tett, de ezek a kísérletek nem jártak eredménnyel. 
Az örökhagyó 2002. novemberében kelt írásbeli magánvégrendeletében minden ingó és ingatlan vagyonát gyermekére, az alperesre hagyta.

Az örökhagyó 2003. márciusában a rendszám1 forgalmi rendszámú T1 típusú személygépkocsival közlekedési balesetet szenvedett, kórházba került, ahol 2003. áprilisában elhalálozott. A felperes az örökhagyót kórházi kezelésének időtartama alatt látogatta. 

A felperes az örökhagyó nevén nyilvántartott Pénzintézet számlaszám2 számú folyószámláról 2003. áprilisában összesen 55.000 forintot vett fel, illetve az örökhagyó egyik devizaszámlájáról 447,70 Eurót. 

Az örökhagyó hagyatéki ügye közjegyző neve közjegyző előtt KJÖ ügyszám számon indult meg. A hagyatéki eljárásba a polgármesteri hivatal által készített értékbecslés 11.000.000 forintra tette az X városi hrsz1 helyrajzi számú ingatlan értékét, a felperes és az alperes egyezően nyilatkoztak a hagyatéki eljárásban arról, hogy az így megállapított érték eltúlzott, az ingatlan valóságos forgalmi értéke kb. 3.000.000 forintot tesz ki. 

Ugyancsak egyezően nyilatkoztak a felek a hagyatéki eljárásban, hogy a hagyatéki leltárban szereplő T1 típusú személygépkocsi forgalmi értéke annak totálkáros állapotára figyelemmel 100.000 forint. A közjegyző az örökhagyó után maradt hagyatéki vagyont a következők szerint állapította meg.

1.	Az Y város, IX. ker. hrsz2 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan 22/100-ad tulajdoni illetősége, értéke 2.034.560 forint;

2.	az X városi hrsz1 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan egésze, értéke 11.000.000 forint;

3.	az X városi hrsz3 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan egésze, értéke 252.000 forint;

4.	a Z városi hrsz4 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan egésze, értéke 200.000 forint;

5.	a Z városi hrsz5 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan egésze, értéke 150.000 forint;

6.	a Pénzintézet számlaszám2 számú folyószámláján az örökhagyó halálának időpontjában kezelt 103.000 forint;

7.	a Pénzintézet számlaszám3 számú devizaszámláján kezelt 17,07 Euró;

8.	a Pénzintézet számlaszám1 számú devizaszámláján kezelt 2.976,90 Euró;

9.	az X város, Fő u. 125. szám alatt elhelyezkedő autósbolt árukészlete 742.774 forint értékben;

10.	a rendszám1 forgalmi rendszámú T1 típusú személygépkocsi, értéke 1.500.000 forint;

11.	a rendszám2 forgalmi rendszámú T2 típusú személygépkocsi, értéke 1.500.000 forint.
Az örökhagyó temetésével kapcsolatosan a felperes 96.271 forint temetési költséget viselt.
A felperes vagyonközösségi igényére tekintettel az eljáró közjegyző 2004. februárjában a hagyatéki eljárás függőben tartásáról határozott.

A felperes a perben tulajdoni, öröklési és hagyatéki hitelezői igényét kívánta érvényesíteni az alperessel szemben.

A Bács-Kiskun Megye i Bíróság P ügyszám számú ítéletét a Szegedi Ítélőtábla Pf ügyszám számú végzésével hatályon kívül helyezte, és a bíróságot új eljárásra és újabb határozat hozatalára utasította.

A felperes az újra indult eljárásban keresetét a következők szerint terjesztette elő:

A felperes kérte, hogy állapítsa meg a bíróság, hogy az X város hrsz1 helyrajzi számú ingatlan 9/20-ad tulajdoni illetőségét élettársi vagyonközösségi igény jogcímén megszerezte és az ingatlan egészének 11.000.000 forintos forgalmi értékét alapul véve a közös tulajdont akként szüntesse meg, hogy a felperes 9/20-ad tulajdoni illetőségét 4.950.000 forint megváltási ár ellenében adja az alperes tulajdonába.

A felperes kérte annak megállapítását, hogy élettársi vagyonközösségi igény jogcímén megszerezte a rendszám1 forgalmi rendszámú T1 típusú személygépkocsi ½ tulajdoni illetőségét, és annak 1.500.000 forintos forgalmi értékére tekintettel a közös tulajdont akként szüntesse meg, hogy a felperes ½ tulajdoni illetőségét adja 750.000 forint megváltási ár ellenében az alperes tulajdonába.

A felperes kérte, hogy állapítsa meg a bíróság, hogy a rendszám2 forgalmi rendszámú T2 típusú személygépkocsi ½ tulajdoni illetőségét megszerezte élettársi vagyonközösségi igény jogcímén, majd a gépjármű 1.500.000 forintos forgalmi értékére tekintettel a közös tulajdont akként szüntesse meg, hogy 750.000 forint megváltási ár ellenében adja az ½ tulajdoni illetőséget az alperes tulajdonába.

A felperes kérte, hogy állítsa meg a bíróság, hogy az Pénzintézet számlaszám2 számú számláján kezelt 54.240 forint ½ részben házastársi vagyonközösségi igény címén a tulajdonát képezi, kötelezze alperest 28.620 forint megfizetésére. 

A felperes kérte, hogy a bíróság állapítsa meg, hogy az Pénzintézet számlaszám1 számú devizaszámláján kezelt 2.976,90 Euró ½ része a felperest illeti házassági vagyonközösségi igény címén, és kötelezze alperest 1.488,45 Euró megfizetésére.

A felperes kérte, hogy állapítsa meg a bíróság, hogy a felperes és az örökhagyó között a házassági életközösség a halál pillanatában fennállt, és ezért a Ptk. 661. és 
665-666. § rendelkezései szerint a felperest megillető kötelesrész illetve a haszonélvezet megváltásáról rendelkezzen.

A felperes előadta, hogy a AB szám alatti hrsz2 helyrajzi számú ingatlan vonatkozásában a haszonélvezeti jog megváltását nem kéri.

A felperes az X város hrsz1 helyrajzi számú ingatlan vonatkozásában 1.512.500 forint kötelesrész megfizetésére, az X városi hrsz3 helyrajzi számú ingatlan vonatkozásában 63.000 forint kötelesrész megfizetésére, a Z városi hrsz4 helyrajzi számú ingatlan vonatkozásában 50.000 forint kötelesrész megfizetésére, míg a Z városi hrsz5 helyrajzi számú ingatlan vonatkozásában 37.500 forint kötelesrész megfizetésére kérte kötelezni az alperest.

A hagyatéki ingó vagyon vonatkozásában a rendszám1 forgalmi rendszánú T1 típusú személygépkocsit érintően 187.500 forint, a rendszám2 forgalmi rendszámú T2 típusú személygépkocsi vonatkozásában 187.500 forint kötelesrész, az Pénzintézet számlaszám2 számú számláján kezelt pénzösszeg vonatkozásában 7.155 forint kötelesrész, míg az Pénzintézet számlaszám1 számú devizaszámláján kezelt összeg vonatkozásában 372,11 Euró kötelesrész megfizetésére kérte kötelezni az alperest.

A felperes kérte továbbá, hogy a AB szám alatti hrsz2 helyrajzi számú ingatlan vonatkozásában a közös tulajdont a felek között akként szüntesse meg, hogy a 22/100-ad alperest öröklés címén megillető tulajdoni illetőséget az ingatlan 2.034.560 forint forgalmi értékének ½ részét kitevő megváltási ár fejében adja a felperes tulajdonába és kötelezze alperest a megváltási ár megfizetésére. 

A felperes kérte továbbá az örökhagyó temetésével kapcsolatosan felmerült 96.271 forint hagyatéki hitelezői igény megtérítésére kötelezni az alperest.

Felperes 83.754 forint költség megfizetésére kérte kötelezni az alperest a AB szám alatti közös tulajdonú ingatlan 2008. évben történő átalakításával kapcsolatos költségek megtérítése címén. 

Az alperes a felperes kereseti kérelmének teljes körű elutasítását kérte, védekezésében előadta, hogy az 1997. évben történő házasságkötést megelőzően a felperes és az örökhagyó élettársakként nem éltek együtt, így a felperes élettársi vagyonközösségi igényre alapított keresete nem lehet megalapozott. 

Az alperes előadása szerint az X városi hrsz1 helyrajzi számú ingatlan telekrészének megvásárlását követően az örökhagyó különvagyonából építette az autósboltot és a lakórészt magába foglaló felépítményt, így tulajdoni igénye felperesnek nem lehet megalapozott. 

Ugyancsak vitatta ugyanezen érvelés alapján a két személygépkocsi illetve a két Pénzintézet által vezetett számlán kezelt pénzösszeg vonatkozásában.

A Ptk. 578/G. § (1) bekezdése szerint az élettársak együttélésük alatt a szerzésben való közreműködésük arányában szereznek közös tulajdont. Ha a közreműködési arány nem állapítható meg, azt azonos mértékűnek kell tekinteni.

A bíróság az alperes ellenkérelmében foglaltakkal szemben arra a meggyőződésre jutott, hogy a felperes és az örökhagyó 1978. évtől kezdődően élettársakként éltek együtt. Ezt igazolja az a körülmény, ha az örökhagyó a felperes Budapest, Vendel utcai tanácsi bérlakásába bejelentkezett, az 1984. évi csereszerződésben foglaltak szerint az örökhagyó a bérlő felperessel együtt lakó személyként került feltüntetésre. 

A bíróság megítélése szerint nem fogadható el okszerű magyarázatnak az az alperesi hivatkozás, hogy az örökhagyó csupán üzleti megfontolásból jelentkezett be a felperes tanácsi bérlakásába anélkül, hogy közöttük élettársi kapcsolat létesült volna. A bíróság nem fogadta el azt az alperesi hivatkozást, hogy az örökhagyót eljárásában csak az motiválta, hogy az 1982. évben született unokája részére majd Budapesten tudjon lakást biztosítani a későbbiekben. 

Az élettársi kapcsolat tényét igazolja tanú1 tanúvallomása azon részében, mely szerint az örökhagyó és a felperes élettársakként 1979-1980-ig nála bérletek egy lakást X városban. A tanú szavahihetőségét nem kérdőjelezi meg az a körülmény, hogy a felperes a tanú nyilatkozatával szemben ebben az időben nyilvánvalóan nem használhatta a felperes vezetékneve nevet, hiszen nem vitásan nem volt az örökhagyó házastársa, illetve az sem, hogy a tanú nem emlékezett a bérlő által birtokolt autó színére. 

A Pp. 206. § (1) bekezdése szerint a bíróság a tényállást a felek előadásának és a bizonyítási eljárás során felmerült bizonyítékoknak az egybevetése alapján állapítja meg, a bizonyítékokat a maguk összességében értékeli, és meggyőződése szerint bírálja el.

A bíróság a tanú vallomásának mérlegelése során annak tulajdonított jelentőséget, hogy a tanú a perben releváns tény vonatkozásában következetesen és egyértelműen nyilatkozott, ehhez képest a tanú vallomásának hitelét nem rontja le, hogy az egyes lényegtelennek minősíthető kisebb körülményekre vonatkozóan nem tudott nyilatkozni, illetve nyilvánvalóan tévesen nyilatkozott. 

Ugyancsak alkalmatlan a tanúvallomás aggályossá tételére az az alperesi hivatkozás, hogy a tanúmeghallgatás foganatosítása során a felperes már a többi érdekelt előtt megérkezett a tanú lakására és onnan a többiek távozása után ment csak el. Mindezen körülmények a tanúvallomás aggályossá tételére nem alkalmasak.
Mindezen bizonyítékokat a bíróság nagyobb súllyal értékelte a perben, mint azt a tényt, hogy az 1984. évben folyamatban volt büntetőeljárásban tanúkénti meghallgatása során a felperes akként nyilatkozott, hogy nem áll élettársi kapcsolatban az örökhagyóval. A bíróság az élettársi kapcsolat létrejöttére, annak időtartamára vonatkozó tényállást nem csupán a felperes személyes nyilatkozata alapján, hanem egyéb bizonyítékok alapján állapította meg, ezért nem tulajdonít ügydöntő jelentőséget a felperes korábban tett, az élettársi kapcsolatot tagadó nyilatkozatának.

Az alperes semmilyen formában nem igazolta azon hivatkozását, hogy 1995. évig az örökhagyó a volt házastársával élt egy háztartásban Z városban és a felépítményt az örökhagyó és volt házastársa közösen létesítette. 

Az érintett ingatlan forgalmi értékét az örökhagyó halálának időpontjára vetítette a bíróság a felek által érdemben nem vitatott szakvélemény alapján figyelemmel arra is, hogy a szakértő által megállapított forgalmi érték szinte egybecseng a felek által hagyatéki eljárásban előadott forgalmi értékkel.

A felépítményre jutó forgalmi érték ½ részének megfelelő arányban, azaz 39/100-ad tulajdoni illetőség vonatkozásában megalapozott a felperes vagyonközösségi igénye, így az alperes öröklés jogcímén az ingatlan 61/100-ad részében lesz tulajdonos.
A Ptk. 147. § értelmében a közös tulajdon megszüntetését bármelyik tulajdonostárs kérheti.

A Ptk. 148. § (2) bekezdése alapján a bíróság a közös tulajdont a felek között akként szüntette meg, hogy a felperes 39/100-ad tulajdoni illetőségét az alperes tulajdonába adta, a jelenlegi forgalmi érték (4.170.000 forint) 39 %-ának megfelelő 1.626.300 forint megváltási ár ellenében és kötelezte az alperest a megváltási ár kifizetésére.

A T1 és T2 típusú személygépkocsi vonatkozásában az alperes a tulajdonjog megállapítása iránti kereseti kérelem elutasítását kérte részben az élettársi kapcsolat hiányára hivatkozással, másrészt védekezését arra alapítva, hogy az autók az örökhagyó különvagyonát képezték.

A gépjárművek örökhagyó által történő megvásárlására vonatkozó okirat a perben nem került csatolásra, a rendelkezésre álló adatok szerint a T1 típusú személygépkocsi 1992-es gyártási évű, míg a T2 1989-es gyártási évű. A hagyatéki eljárásban a felperes akként nyilatkozott, hogy a gépjárműveket még a házasságkötésük előtt, de már az élettársi együttélés időtartama alatt vásárolta az örökhagyó. 

A gépjárművek gyártási éve alapján megállapítható, hogy az örökhagyó által történő megvásárlásuk mindenképpen arra az időszakra esik, amely időszakban az örökhagyó és a felperes élettársi kapcsolata már fennállott, ezért a bíróság a vagyonközösségi igény jogalapját megállapíthatónak találta. 

A két gépkocsi vonatkozásában a peres eljárás tartama alatt a felek egyező tartalmú nyilatkozatot tettek abban a vonatkozásban, hogy a gépjárművek egyenként 100.000 forint forgalmi értéket képviselnek.

Fentiekre figyelemmel a megyei bíróság a két személygépkocsi vonatkozásában a közös tulajdont a felek között akként szüntette meg, hogy a felperes ½ tulajdoni illetőségét egyenként 50.000 forint megváltási ár kifizetése mellett az alperes tulajdonába adta. 

A Pénzintézet folyószámlán elhelyezett 57.240 forint ½ részére vonatkozó tulajdoni igény, illetve a devizaszámlán elhelyezett 2.976,90 Euró vonatkozásában előterjesztett tulajdoni igény vonatkozásában az alperes a kereset elutasítását kérte arra hivatkozással, hogy az érintett bankszámlákon kezelt pénzösszegek az örökhagyó különvagyonát képezték külön is hivatkozva arra, hogy a devizaszámlán kezelt pénzösszeget az örökhagyó unokájának szánta, neki gyűjtötte.

Ellenkérelmét megalapozandó az alperes arra is hivatkozott, hogy a felperes személyesen akként nyilatkozott, hogy az örökhagyóval kötött házassága érdekházasság volt. Ebből a felperesi nyilatkozatból az alperes érvelése szerint következik, hogy a házassági vagyonjog szabályai nem kerülhetnek alkalmazásra. 

Az alperes érdekházasságra vonatkozó érvelése nem foghat helyt tekintettel arra, hogy nem vitatott tény, hogy a felperes és az örökhagyó házassága érvényesen létrejött, a házasság érvénytelenségét bírósági ítélet nem állapította meg. Ebben a vonatkozásban közömbös, hogy a házasságot kötő feleket a házasságkötésben mi motiválta, mi vezérelte.
A Csjt. 27. § (1) bekezdése szerint a házasság megkötésével a házastársak között a házassági életközösség idejére házastársi vagyonközösség keletkezik. Ennek megfelelően a házastársak osztatlan közös tulajdona mindaz, amit a házassági életközösség ideje alatt akár együttesen, akár külön-külön szereztek kivéve azt, ami valamelyik házastárs különvagyonához tartozik. 

A devizaszámlán elhelyezett pénzösszeg az örökhagyó és a felperes házassági vagyonközösségéhez tartozó vagyoni elem, így a törvényi vélelem alapján annak ½ része a felperest illeti meg, az alperes csak a devizaszámlán kezelt pénzösszeg ½ részét szerezte meg öröklés útján.

A számla felett egyenlőre rendelkezési joggal a felperes bír, így az alperes marasztalása nem kérhető.

A forintszámlán kezelt pénzösszeg vonatkozásában előterjesztett felperesi igény megalapozatlan arra tekintettel, hogy a hagyatéki eljárásban beszerzett pénzintézeti tájékoztatás szerint az örökhagyó halálának időpontjában a számla egyenlege csak 103 forint volt, az ezt követően a számlára érkezett örökhagyó részére folyósított 2003. április havi nyugdíj összege már nem tartozik a vagyonközösséghez, így az erre alapított igény alaptalan.

Az alperes a devizaszámla vonatkozásában nem tárt a bíróság elé olyan bizonyítékot, amelyre tekintettel megállapítható lenne, hogy a devizaösszeg az örökhagyó különvagyonához tartozott volna.
A felperes a perben öröklési jogi igényt is előterjesztett akként, hogy annak megállapítását kérte, hogy az örökhagyó hagyatékához tartozó vagyontárgyak miatt özvegyi haszonélvezeti jog illetné meg, mint túlélő házastárs köteles részének mértéke az özvegyi haszonélvezeti jog fele, ennek megváltására kötelezze a bíróság az alperest.

Az alperes a kereseti kérelem elutasítását kérte arra hivatkozással, hogy a felperes az örökhagyó után nem örökölhet, mert az öröklés megnyíltakor közöttük az életközösség nem állott fenn, és remény sem volt az életközösség visszaállítására. Az alperes előadta, hogy 2002. szeptemberében megszakadt a felperes és az örökhagyó életközössége, és az örökhagyó hozzá illetve az Adó és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatalhoz írott levelében egyértelműen akként nyilatkozott, hogy az életközösséget helyreállítani nem kívánja a felperessel. Ugyancsak ezen örökhagyói szándékra utal az a magatartás, hogy az örökhagyó végrendeletében házastársát, a felperest meg sem említette, részére semmilyen juttatást nem biztosított. 

A házassági életközösség megszakadására vonatkozóan a perben a felperes előbb akként nyilatkozott, hogy a házasságkötésüktől kezdődően az örökhagyó haláláig folyamatosan megszakítás nélkül együtt éltek. Az erre vonatkozó személyes előadását később akként módosította, hogy 2002. szeptemberében az örökhagyó által tanúsított tűrhetetlenül agresszív magatartásra tekintettel valóban elköltözött az X városi ingatlanból, azonban az örökhagyó egészségi állapotára tekintettel visszatért oda és az életközösséget 2002. Karácsonyán helyreállították és az folyamatosan fennállott az örökhagyó balesetének időpontjáig, az örökhagyó kórházba kerüléséig. 
Az alperes által csatolt levelek tartalma, illetve tanú2 tanúvallomása alapján megállapítható, hogy az örökhagyó és a felperes házassági életközössége 2002. szeptemberében véglegesen megszakadt, a tanúvallomás alapján valószínűsíthető, hogy a felperes az életközösséget többször megpróbálta helyreállítani, de az örökhagyó magatartása miatt ez nem tudott megvalósulni. A felperes erre vonatkozó személyes előadásának bizonyító erejét lerontotta az a körülmény, hogy a per kezdeti szakaszában folyamatosan fennálló házassági életközösségről tett nyilatkozatot csak később ismerte el, hogy 2002. szeptemberében az életközösségük megszakadt. A felperest terhelte a perben, hogy az alperes által hivatkozott bizonyítékokkal szemben az életközösség helyreállítását és folyamatos fennállását igazolja, erre vonatkozóan azonban sikeres bizonyítást nem tudott felajánlani. 

A felperes által meghallgatni kért tanú3 tanúvallomása alapján nem volt megállapítható egyértelműen, hogy a felek az életközösséget helyreállították volna, hiszen a tanú arról a nem vitatott tényről sem tudott, hogy az életközösség közöttük 2002. szeptemberében megszakadt. 

A meghallgatott tanú 4, tanú 5 és tanú6 tanúvallomásukban nem tudtak egyértelműen nyilatkozni arról, hogy megszakadt-e illetve később helyreállításra került-e az örökhagyó és a felperes életközössége, az a körülmény, hogy az örökhagyó balesetét követő időszakban látták a felperest az X városi ingatlanban, az életközösség fennállására kellő alapot nem szolgáltat. 

tanú6 tanúvallomása alapján annyi megállapítható, hogy felperes az örökhagyót a kórházban látogatta, de ez a körülmény szintén nem elegendő az életközösség fennállásának, illetve helyreállításának igazolására. 

A megyei bíróság azt a körülményt is nyomatékkal kellett, hogy értékelje, hogy az örökhagyó a végrendeletében semmilyen juttatásban nem részesítette házastársát, ez a körülmény a bíróság álláspontja szerint azt támasztja alá, hogy a felperes és az örökhagyó házassági életközösségének visszaállítására nem volt kilátás. 

Ebből következően a felperesnek kötelesrész illetve özvegyi haszonélvezeti jog megváltása iránti igénye a Ptk. 601. § (1) bekezdése alapján alaptalannak tekintendő. 

Az alperes viszontkeresetet is előterjesztett a perben annak megállapítására, hogy a Ptk. 601. § rendelkezésére tekintettel felperes az örökhagyó vonatkozásában az öröklésből kiesettnek tekintendő. 

A felperes a viszontkereset elutasítását kérve, megismételve a 2002. szeptemberében történt életközösség megszakítását követő 2002. Karácsonyára tehető életközösség helyreállítására hivatkozással.

Mindezekre figyelemmel a korábban részletezett indokoknak megfelelően a megyei bíróság a viszontkeresetnek a Ptk. 601. § (1) bekezdése alapján helyt adott, és megállapította, hogy a felperes az örökhagyó vonatkozásában az öröklésből kiesett.

A AB szám alatti hrsz2 helyrajzi szám alatt felvett ingatlan 22/100-22/100-ad arányban az ingatlan-nyilvántartás adatai szerint a felperes és az örökhagyó közös tulajdonát képezte. 

A felperes a perben a közös tulajdon megszüntetését akként kérte, hogy 1.017.280 forint megváltási ár kifizetése mellett az örökhagyó tulajdonát képező ingatlan illetőséget - amelynek örököse az alperes - adja a felperes tulajdonába, a megváltási árat számítsa be az alperes részéről a felperesnek fizetendő kereseti marasztalási összegben. 

Az alperes módosított ellenkérelmében a közös tulajdon megszüntetését ellenezte arra hivatkozással, hogy az ingatlan forgalmi értéke lényegesen meghaladja a felperes által előadott forgalmi értéket és a felperes a megváltási ár kifizetésére anyagi fedezettel nem rendelkezik, nem teljesítő képes. Alperes viszont nem kéri magához váltani a felperes tulajdoni illetőségét, illetve árverés útján sem kéri a közös tulajdon megszüntetését, nem kívánja a felperes lakhatását az ingatlanban lehetetlenné tenni ily módon.

A perben kirendelt igazságügyi ingatlanforgalmi szakértő a AB szám alatti ingatlan 44/100-ad tulajdoni illetőségének forgalmi értékét 17.090.000 forintban állapította meg beköltözhető forgalmi értéken, az így megállapított forgalmi értéket a szakértői vélemény kiegészítését követően a peres felek elfogadták, nem vitatták.

A fentiekből következik, hogy a felperesnek 8.545.000 forint megváltási árat kellene fizetni az alperes felé a közös tulajdon megszüntetése során az általa igényelt közös tulajdon megszüntetés esetén.

A bíróság felhívása ellenére a felperes teljesítőképességét a perben a megváltási ár kifizetése vonatkozásában semmilyen formában nem igazolta. 

A felek perbeli nyilatkozataira, illetve méltányos érdekeire tekintettel a felperes által igényelt Pp. 148. § (2) bekezdése szerinti közös tulajdon megszüntetése nem teljesíthető, ezért az erre vonatkozó kereseti kérelmet a bíróság elutasította. 

A felperes 96.275 forint hagyatéki hitelezői igény megfizetésére is kérte kötelezni az alperest előadva, hogy a temetési költségek megtérítésére alperes, mint örökös köteles. 

Az alperes a kereset elutasítását kérte azzal az érveléssel, hogy az igényelt összeg megfizetésére azért nem kötelezhető, mert a felperes az örökhagyó halálát követően az örökhagyó nevén nyilvántartott folyószámlákról a hagyatéki hitelezői igény összegét meghaladó pénzösszeget vett le, mely pénzösszeg a temetési költség fedezésére elegendő, ezt az igényt felperessel szemben lényegében beszámítani kívánja.

A Ptk. 677. §  (1) bekezdés a) pontja értelmében hagyatéki tarozások körébe tartozik az örökhagyó illő eltemetésének költsége. 

A Ptk. 679. § (1) bekezdés szerint az örökös a hagyatéki tartozásokért a hagyaték tárgyaival és annak hasznaival felel a hitelezőknek. 

A rendelkezésre álló okiratok alapján megállapítható, hogy a felperes 2003. áprilisában mindösszesen 55.000 forintot vett le az örökhagyó halálát követő időszakban a forint folyószámláról, illetve az egyik devizaszámláról 447,70 Euró összeget. Ezen pénzösszegek ½ része végrendeleti öröklés címén az alperest illette volna meg, s ezen összeg megfelelő fedezete szolgált a temetési költség megfizetésére, így az alperes beszámítási kifogása felperes hagyatéki hitelezői igényét kioltja.

A felperes módosított keresetében 83.754 forint megfizetésére is kérte kötelezni az alperest arra hivatkozással, hogy a AB szám alatti ingatlanban 2008. évben a padló burkolatot, a fali csempéket, illetve a közlekedőkből nyíló WC-ben a járólapot újra rakatta 55.000 forint munkadíj és anyagköltség mellett, illetve 2008. évben mosogatót épített be 22.900 forintért, amelyhez járult még 3.378 forint tartozék és 6.250 forint szállítási költség. A külső ablakpárkányon a szimpla üvegezés cseréjét végeztette el hőszigetelt üvegre 2007. évben 80.000 forint költség mellett. Az így kiszámítandó 167.528 forint felének, azaz 83.754 forintnak a Ptk. 141. és 142. §-a alapján megfizetését illetve beszámítását kérte alperessel szemben.

Az alperes a kereseti követelés elutasítását kérte hivatkozással arra, hogy a felperes semmilyen módon nem igazolta az általa hivatkozott munkálatok elvégzését, illetve az anyagköltségét. 

A Pp. 164. § (1) bekezdése szerint a per eldöntéséhez szükséges tényeket általában annak a félnek kell igazolni, akinek érdekében áll, hogy azt a bíróság valónak fogadja el. 

Az alperes ellenkérelmével szemben a felperesnek az általa hivatkozott munkálatok elvégzésének tényét illetve annak költségét semmilyen módon nem sikerült igazolnia, ezért az erre vonatkozó kereseti követelését a bíróság, mint alaptalant elutasította.
A felperesi kereseti követelések összesített pertárgy értéke 9.160.475 forint, ezen pertárgy értékhez képest a felperes csupán 2.090.860 forint vonatkozásában lett pernyertes. Az így kialakuló pervesztesség-pernyertesség arányát mérlegelve kötelezte a megyei bíróság a felperest 314.800 forint részperköltség megfizetésére alperes javára a Pp. 78. § és Pp. 81. § rendelkezései szerint. Az így megállapított részperköltség 250.000 forint kereseti és 64.800 forint viszontkereseti perköltséget tartalmaz.

A le nem rótt eljárási illeték viselésére vonatkozó rendelkezés illetve az állam által előlegezett költség viselésére vonatkozó rendelkezés a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (1) és (2) bekezdésén alapul.

Kecskemét, 2009. május 8.

. Ónodi Csaba s.k.
bíró