Fővárosi Ítélőtábla
13.Gf.40.721/2009/10.

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

A Fővárosi Ítélőtábla a Dr. Sebők Imre Ügyvédi Iroda(1052 Budapest, Váci u. 7. I/3. szám, ügyintéző: dr. Sebők Imre ügyvéd) által képviselt felperesnek, aLajer Ügyvédi Iroda(1054 Budapest, Széchenyi rkp. 8. szám, ügyintéző: dr. Lajer Zsolt ügyvéd) által képviselt alperes ellen kártérítés iránt indított perében a Fővárosi Bíróság 2009. október 2. napján kelt 19.G.40.984/2008/17. számú ítélete ellen a felperes részéről 18. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán meghozta a következő

ítéletet:

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja. 

Kötelezi felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 5.000.000 (Ötmillió) forint másodfokú perköltséget. 

Kötelezi a felperest, hogy az adóhatóság külön felhívására, a felhívásban megjelölt módon és számlára fizessen meg az államnak az illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 900.000 (Kilencszázezer) forint fellebbezési illetéket.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.

Indokolás

Az elsőfokú bíróság által megállapított tényállás lényege szerint 2007. augusztus 4-én a felperes és a moszkvai székhelyű C. D. E. Ltd. között szerződések jöttek létre oroszországi benzin és gázolaj felperes részére történő szállítására. A felperes a szerződésben vállalt bankgarancia biztosítását az alperesi pénzintézet közreműködésével készült vállalni, a felek azonban nem tudtak megállapodnia a feltételekben, így a szállítási szerződések is megszüntetésre kerültek.

A felperes ezt követően a P.  UAB litván illetőségű céggel kívánt szállítási szerződést kötni és további tárgyalásokat folytatott az alperessel az ehhez szükséges bankgarancia kibocsátása érdekében. Ennek eredményeképpen az alperes 2007. augusztus 24-én a P.  UAB részére címzett nyilatkozatot állított ki, melyben kijelentette, hogy amennyiben az általa későbbiekben meghatározott feltételek teljesülnek, hajlandó kibocsátani az eladó részére 3.300.000 USA dollár értékben egy feltétel nélküli bankgaranciát, azt követően, hogy a felperes erre neki megbízást ad. A nyilatkozatban a bankgarancia lejáratának dátuma nem került feltüntetésre, a szöveg erre vonatkozó részét a „(...)” jelzés helyettesítette. 
2007. szeptember 10-én a felperes és az új-zélandi illetőségű I. L. Limited nevű gazdasági társaság (amely a P.  UAB megbízója volt, illetve amelynek ügynökeként a P.  UAB a benzinszállításra irányuló szerződést a felperessel megkötötte) között szerződés jött létre. Ebben megegyeztek, hogy amennyiben a felperes a P.  UAB-vel kötött szerződésben foglalt kötelezettségeit nem tartja be, és az árut nem veszi át, akkor az át nem vett áru értéke 8 %-ának, de maximum 1 havi szállítás értékének megfelelő USA dollár kötbért köteles fizetni. 
Ezek után a felperes szóban megállapodott a P.  UAB-vel gázolaj és  benzin szállításáról. A szerződés szövege is elkészült, ám azt a felek még nem írták alá. A benzinszállításra irányuló megállapodás szövege gyakorlatilag megegyezett a korábban a C. D. E. Ltd.-vel írásban megkötött szerződés szövegével. A felek a szállítási időszakot 12 hónapban határozták meg azzal, hogy az első szállítás 2007 októberében esedékes, a további szállítások pedig a meghatározott ütemterv alapján történnek. A fizetési feltételeket a szerződés 4. sz. melléklete tartalmazta, amely szerint az eladó felé feltételes bankgaranciát kell kiállítani 1 év és 1 hónap időtartamra. Amennyiben az eladó első szállítása nem történik meg a bankgarancia kibocsátásának időpontjától számított 30 naptári napon belül, vagy az eladó a szállításait nem teljesíti 45 egymást követő napon át a szerződéses időszakban, akkor a bankgarancia semmissé válik. A szerződés 5. sz. melléklete annak a feltételes bankgaranciának a szövegét tartalmazta, amelynek kiállítására a felperes az alperes részére megbízást kívánt adni. Ebben a bankgarancia értékeként 3.540.000 USA dollár szerepelt.
2007. október 4-én a felperest képviselő B. I. meghatalmazott, L. Sz. pénzügyi igazgató és T. Zs.  ügyvezető elvitték az alperesi pénzintézetbe az alperes által erre a célra rendszeresített nyomtatvány általuk kitöltött példányát. Eszerint a felperes, mint ügyfél, megbízza az alperest, mint bankot garancia vállalására 3.540.000 USA dollár értékben. Kedvezményezettként a P.  UAB-t jelölték meg, meghatározták a garantált követelést (szerződést), a bankgarancia lejárati dátumaként pedig 2008. november 30-át tüntették fel. A megbízást tartalmazó űrlapot - amelyen a  felperes részéről T. Zs.  ügyvezető aláírása és a cég bélyegzője is  szerepelt - az alperes nemzetközi főosztályának vezetője V. L.  átvette. Az űrlapon szereplő lejárati dátum - ismeretlen körülmények között - át lett húzva, és kézírással 2007. november 22-re lett javítva. Később V. L.  - miután a bankgarancia kiállításakor észlelte, hogy a 2007. november 22-i dátum megelőzi az első szállítás nyomán a felperest terhelő fizetési kötelezettség beálltát - a lejárat dátumát 2007. november 30-ra módosította oly módon, hogy az űrlapon a 22-es számot kézírásával 30-ra javította át. A bankgarancia kibocsátásának költsége 7.540 USA dollár volt.
2007. október 5-én az alperes a 2007. november 30-i lejárattal kiállított bankgaranciát a P.  UAB részére, az erről szóló értesítést pedig a kedvezményezett részére megküldte. A felperes részére küldött visszaigazolás tartalmazta, hogy az alperes a bankgaranciát a megbízástól eltérően, 2007. november 22-i lejárattal nyitotta meg, valójában azonban erre 2007. november 30-i lejárattal került sor. 
A bankgarancia kiállításának napján, 2007. október 5-én a felperes és a P.  UAB képviselői aláírták a benzinszállításra vonatkozó szerződést, azt 2007. augusztus 4-re visszadátumozva. Az eladó képviselői ezután a felperes meghatalmazottjaként velük tárgyaló B. I.-nak jelezték, hogy nem felel meg nekik a kibocsátott bankgarancia azon bekezdése, amely arra utal, hogy a bankgarancia semmissé válik, ha a felperes, mint vevő, egyoldalúan írásban úgy nyilatkozik, hogy 30 naptári napon belül a bankgarancia kibocsátásától kezdődően nem került sor szállításra. Ezt a körülményt a felperes az alperes részére jelezte, és kezdeményezése nyomán a felek a kibocsátott bankgaranciát módosították. 1-2 hét elteltével az eladó jelezte a felperesnek, hogy nem felel meg számára a bankgarancia lejárataként meghatározott időpont, és így nem kezdi meg a szállítást. Ezt a körülményt a felperes ügyvezetője közölte az alperes képviselőivel, akik a bankgarancia lejáratának meghosszabbítását a felperes vagyoni helyzetére irányuló vizsgálat eredményétől tették függővé. A közlést a felperes tudomásul vette. Végül a P.  UAB a felperes részére benzint nem szállított, a szerződés köztük megszűnt. A szerződés meghiúsulása miatt a felperes 630.000 euró kötbért fizetett ki az I. L. Limitednek.
A felperes többször módosított keresetében az alperest kártérítés címen 630.000 euró és ennek 2008. június 24-től számított kamata, 1.500.271.775 forint és ennek 2008. január 1-től számított kamata, valamint 7.540 USA dollár és ennek 2007. október 5-től számított kamata megfizetésére kérte kötelezni. Előadta, hogy az alperesnek megbízást adott bankgarancia kiállítására 2008. november 30-i lejárattal és a szerződést az alperes megszegte azzal, hogy a bankgaranciát 2007. november 22-i, majd ezt átjavítva, 2007. november 30-i lejárattal állította ki. Az így kibocsátott bankgaranciát szerződéses partnere nem fogadta el, ezért a megkötött benzinszállításra irányuló ügylet meghiúsult, emiatt 630.000 euró kötbért kellett kifizetnie. A szállítási szerződés meghiúsulása miatt 1.500.271.775 forint összegű elmaradt haszna is keletkezett és ezen felül kérte még kártérítés címén 7.540 USA dollárnak, a bankgarancia kiállítási díjának a visszatérítését is. 
Az alperes a kereset elutasítását kérte. Előadta, hogy a felperessel kötött szerződést nem szegte meg, mert a felperes ugyan valóban 2008. november 30-i lejárattal kérte a bankgarancia kibocsátását, azonban ezzel a tartalommal köztük nem jött létre szerződés, mert végül közös megegyezéssel lejárati dátumként 2007. november 22-ét fogadták el, melyet utóbb 2007. november 30-ra módosítottak. A bankgarancia kibocsátását követően a felperes nem kifogásolta az időpontot, így ebből eredően igénnyel akkor sem léphetne fel, ha az alperes a szerződést megszegte volna (Ptk. 316. §). Az alperes a kereset összegszerűségét is vitatta. Bizonytalannak látta a felperes és a P.  UAB szerződésének teljesülését és észrevételezte, hogy ebben kötbérkikötés nem szerepel, arról a felperes egy másik céggel, az I. L. Limiteddel állapodott meg, amelynek viszont kétségbe vonta a létezését. A keresetet amiatt is alaptalannak tartotta, hogy a felperes az alperessel szembeni követelésének 10 %-át magánszemélyekre engedményezte.

A Fővárosi Bíróság 2009. október 2. napján kelt 19.G.40.984/2008/17. számú ítéletével a keresetet elutasította és kötelezte a felperest, hogy fizessen meg az alperes részére 15 nap alatt 20.400.000 forint perköltséget, az államnak pedig 900.000 forint eljárási illetéket.

Az elsőfokú bíróság határozata indokolásában rögzítette, hogy miután a felperes keresetének jogalapját abban jelölte meg, hogy az alperes szerződésszegéssel kárt okozott, elsődlegesen a szerződésszegést kellett bizonyítania, ehhez azonban annak bizonyítására is szükség volt, hogy a szerződés a felek között a felperes által állított tartalommal, 2008. november 30-i lejárati időponttal jött létre. A lejárat dátuma a keresetben előadottak alátámasztására csatolt szerződésből egyértelműen nem derül ki, mert azon a 2008. november 30-a 2007. november 22-re, ez pedig 2007. november 30-ra lett javítva. Az ellentmondásos tanúvallomások alapján sem lehetett a szerződés tartalmát egyértelműen megállapítani, így arra az elsőfokú bíróság álláspontja szerint kizárólag a felek utólagos magatartásából lehetett következtetéseket levonni. Ebben a körben nem volt kétséges, hogy a felperes tudomással bírt arról, hogy a bankgarancia nem 2008. november 30-i lejárattal lett kibocsátva, ennek ellenére, amikor a kibocsátást követő első munkanapon, 2007. október 9-én a bankgarancia módosítását kezdeményezte, a kérelme nem terjedt ki a lejárati dátum módosítására, amiből az a következtetés vonható le, hogy az megfelelt a szerződési akaratának. Ebből következően esetleges szerződésszegés esetén sem léphetne fel az alperessel szemben, mert a Ptk. 316. §-a alapján ha a jogosult a teljesítést a szerződésszegésről tudva elfogadja, a szerződésszegésből igényt utóbb csak akkor támaszthat, ha erre irányuló jogait fenntartotta, figyelemmel arra is, hogy a bankgarancia kibocsátására irányuló szerződés teljesítésének a bankgarancia kibocsátását kell tekinteni.

Az elsőfokú bíróság a felperesnek a biztatási kárra való hivatkozását sem találta alaposnak. Kifejtette, hogy a felperes ezen a címen legfeljebb a bankgarancia kibocsátás költségét, illetve az I. L. Limitid részére kifizetett kötbért követelhetné, azonban a Ptk. 6. §-a csak akkor alkalmazható, ha a felek között nem jött létre szerződés, a jelen esetben viszont a bankgarancia kibocsátása megtörtént és azt a felperes el is fogadta az adott tartalommal. Nincs jelentősége annak a körülménynek sem, hogy esetleg az alperes részéről a bankgarancia kibocsátására irányuló szerződést olyan személy írta alá, akinek nem volt aláírási joga, mert az eljárását az alperes a Ptk. 221. §-ának (1) bekezdése alapján jóváhagyta. Ezt meghaladóan a peradatok alapján nem lehetett megállapítani, hogy az alperes azt a látszatot keltette, hogy 2008. november 30-i dátummal kíván bankgaranciát kibocsátani. Ha a felperes és a C. D. E. Ltd., később pedig a felperes és a P.  UAB közötti szerződéstervezeteknek a bankgaranciára utaló szövege, valamint a bankgaranciát tartalmazó melléklete alperesi közreműködéssel készült volna, ez is csupán az alperes együttműködését jelzi, önmagában nem jelent olyan utaló magatartást, amely alapján a Ptk. 6. §-ának következményét kéne alkalmazni. Azon az előzetes bankgarancia nyilatkozaton pedig, melyet az alperes a P.  UAB részére eljuttatott, a lejárati dátum nincs meghatározva és nem állapítható meg, hogy az alperes minden további feltétel nélkül ígéretet tett volna 2008. november 30-i lejáratú bankgarancia kibocsátására. Ezt kifejezetten a tanúként meghallgatott felperesi ügyvezető sem állította, az alperes tanúként meghallgatott alkalmazottai pedig cáfolták. Végül az elsőfokú bíróság utalt arra, hogy a jogalap hiánya miatt mellőzte azon bizonyítási indítványokat, melyeket a felperes a kereseti követelés összegszerűségének alátámasztására terjesztett elő.

Az ítélet ellen a felperes terjesztett elő fellebbezést, amelyben elsődlegesen az elsőfokú ítélet megváltoztatását és az alperes kereset szerint történő marasztalását, másodlagosan pedig az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság újabb eljárásra és újabb határozat hozatalára való utasítását kérte. Arra hivatkozott, hogy az elsőfokú bíróság a bizonyítékok okszerűtlen mérlegelésével, tévesen állapította meg a tényállást és ebből helytelen jogkövetkeztetést vont le. 

A felperes nem vitatta, hogy a tanúbizonyítás alapján nem lehetett megállapítani a felek szerződéses akaratát, és hangsúlyozta, hogy emiatt a rendelkezésre álló okiratokat kell vizsgálni, amelyek között a megbízási szerződést mind a két fél aláírta. Ennek csatolmányában szerepel a 2008. november 30-i lejárati határidő, ebből következően a felek által aláírt szerződés a csatolmánnyal együtt minden lényeges és szükséges elemet tartalmaz, figyelemmel arra is, hogy a Ptk. 249. §-a alapján a jogosult felé teljesítendő banki mellékkötelezettség semmilyen alapadatában, így a garancia lejárta tekintetében sem térhet el a biztosított szerződés adataitól. Mindezekre tekintettel a felperes irrelevánsnak tartotta, hogy ki és mikor húzta át a blankettán szereplő lejárati dátumot, de kiemelte, hogy 2007. november 22. (30.) dátum nem utal arra, hogy az a lejárat dátuma lenne, mivel a nyomtatvány sorrendiségi követelményei szerint az áthúzás mellett a lejárati sorba kellett volna írni. Ezt meghaladóan a peres felek felelős vezetői állapodtak meg abban, hogy az alperes vállalja a szállítási szerződés garantálását, ezek után az alkalmazottak másban nem állapodhattak meg. A felperes állította, hogy az alperes által hivatkozott, 2008. április 1-i megállapodás sem cáfolja az előadását, mert az az alperes pressziójára készült és nem is tartalmazza az elszámolás valós egyenlegét, tekintettel arra, hogy időközben egy más ügyben jogerős ítélet állapította meg az alperes tartozását. 

A felperes hangsúlyozta, hogy az alperes maga is elismerte és az okirati bizonyítékokat csatolta arra vonatkozóan, hogy egyoldalúan, a felperessel történő egyeztetés és szerződésmódosítás nélkül megváltoztatta a lejárat időpontját. Az elsőfokú bíróságnak ezt az „egyoldalú eltérésre való hajlandóságot” értékelnie kellett volna a bizonyítási teher meghatározásakor oly módon, hogy ezáltal megfordul a bizonyítási teher. 

A felperes szerint mindezek alapján a felek között a szerződés létrejött, de az alperesi teljesítés nem felelt meg a csatolt szerződés 5. számú mellékletének. Kifejtette, hogy bankgarancia vállalása esetén egy három pólusú jogviszony jön létre, amelyben az egyik szerződés - a peres felek közötti - díjazás ellenében bankgarancia vállalásáról szóló nyilatkozat kibocsátására irányul, a másik pedig a bank és a jogosult között jön létre. Az alapszerződést a felek azzal teljesítik, hogy a felperes kifizeti a díjat, a bank pedig kibocsátja a bankgaranciát a szállítónak címezve. A bank ezen teljesítését a szállítónak kellett elfogadnia, ezért a felperes csak akkor észlelte a bankgarancia, azaz a teljesítés hibáit, amikor azokat számára a szállító partnere jelezte. A kifogásait kellő időben közölte az alperessel, kérte a bankgarancia kijavítását (módosítását), illetve annak újbóli teljesítését, vagyis a szerződésnek megfelelő nyilatkozat kiállítását. Az alperes a szavatossági igényét nem teljesítette, így jogosult a hibás teljesítésből eredő kárának a megtérítését követelni. A Ptk. 316. §-a nem zárja ki ezt a jogát, mert a bankgarancia kibocsátása annak kedvezményezettje felé előbb történt meg, mint annak átadása a felperes részére, így nem is tudhatott az átadás pillanatában a szerződésszegésről. A Ptk. 316. §-a viszont csak akkor alkalmazható, ha a jogosult a teljesítéskor kétséget kizáróan tudott a kötelezett szerződésszegéséről, ismerte a hibát, annak okát, mibenlétét, annak következményeivel, nagyságrendjével, kihatásával együtt. Önmagában az, hogy a jogosult nem jelez rögtön kártérítési igényt, nem jelent lemondást és a hibás teljesítés elfogadását, de a felperes állította, hogy az igényét jelezte is az alperesnek. Előadta, hogy nem jelentheti a hibás teljesítés elfogadását, illetve az igényérvényesítési jogról való lemondást az sem, hogy a hibás bankgaranciával is megpróbálta a szerződéses partnerét rávenni a szállítás megkezdésére, ugyanis ez volt a legésszerűbb lépés az esetleges károk mérséklésére, kiküszöbölésére.

Végül a felperes vitatta, hogy a szállítóval kötött megállapodásában meghatározott egyéves lejárati határidővel történő bankgarancia életszerűtlen lett volna az adott helyzetben, ugyanakkor részletesen kifejtette, hogy minimálisan 59 naptári nap volt szükséges ahhoz, hogy a szállító lehívhassa az alperesi bankgaranciát a vevő nem teljesítése esetén. Ehhez képest a bank csak 52 napos garanciát vállalt, amely nyilvánvalóan nem biztosíthatta a gazdasági ügylet teljesítését, így alkalmatlan volt arra, amire a megbízás szólt. Az alperes 2007. október 5-i SWIFT-je nem is minősül bankgaranciának, mert a szakszerűtlenül készített szövegezése alapján nem jelenthet garanciát senkinek.

Az alperes ellenkérelme az ítélet helybenhagyására irányult, annak helyes indokai alapján. Elsődlegesen arra hivatkozott, hogy a felperesen  volt a bizonyítási teher a szerződésszegés és az abból eredő kár vonatkozásában. A felperes a bizonyítási kötelezettségének nem tett eleget, nem bizonyította, hogy az általa megjelölt tartalommal jött létre a szerződés, tekintettel arra is, hogy a bankgarancia szerződést írásban kell megkötni és nem áll rendelkezésre olyan okirat, amely tartalmazná a 2008. november 30-i lejáratú kötelezettségvállalást. A felperesi ajánlatot az alperes nem fogadta el, mert az abban szereplő lejárati idővel nem tudott kockázatot vállalni, figyelemmel arra, hogy a felperes nem rendelkezett megfelelő összegű és lejáratú hitelkerettel. A tanúvallomások igazolják, hogy a kért futamidőre csak akkor tartotta elképzelhetőnek a bankgarancia kiadását, illetve a kiadott bankgarancia meghosszabbítását, ha a felperes megfelelő biztosítékot nyújt. A rövidebb lejárati idővel kiadott bankgaranciáról még aznap tájékoztatta a felperest, amit bizonyít az a fax, amit maga a felperes csatolt a keresetleveléhez. A felperesi tanúvallomásokkal szemben a peres felek által 2008. április 1-én aláírt visszafizetési megállapodás egyértelműen tartalmazza, hogy a garancia kibocsátására irányuló megbízási szerződés 2007. november 30-ai lejáratú bankgaranciára vonatkozott. 

Az alperes arra az esetre, ha a bíróság megítélése szerint a felek szerződése a felperesi ajánlat szerinti tartalommal jött volna létre, előadta, hogy akkor a Ptk. 316. §-ának (1) bekezdése alapján nem lenne helye a marasztalásnak. A bankgarancia teljes szövegét ugyanis megküldte a felperesnek 2007. október 5-én 19 óra 37 perckor, amelyre a felperes módosítási kérelmet terjesztett elő és kérte a megjelölt szövegrész törlését. A módosításnak a kedvezményezett bankja részére megküldött szövegét az alperes 2007. október 9-én 17 óra 36 perckor megküldte a felperesnek. Ezt követően a felperes csak több mint 8 hónappal később a keresetlevelében jelezte, hogy a bankgaranciát nem tartja szerződésszerű teljesítésnek. Mindezekből az következik, hogy az alperes a teljesítést a bankgarancia lejárata tekintetében nem kifogásolta, azt jogfenntartás nélkül tudomásul vette, így kártérítési igény előterjesztésére akkor sem lenne jogosult, ha a megállapodás az ajánlata szerinti tartalommal létrejött volna.

Az alperes vitatta a teljesítés elfogadásával kapcsolatos felperesi álláspontot is. Hivatkozott arra, hogy a bankgarancia jogosultja a jogviszonyokból fakadóan nem kerül abba a helyzetbe, hogy eldöntse, a bankgarancia megfelel-e a kibocsátására a bank és az ügyfél között létrejött megbízási szerződésnek. Csak azt képes vizsgálni, hogy az megfelel-e az alapszerződésben a szerződési partnere által vállalt kötelezettségnek. A megbízási szerződés bank általi szerződésszerű teljesítését tehát csak a megbízó, a bank ügyfele képes és köteles vizsgálni, ezért téves az a felperesi álláspont, hogy a teljesítést a bankgarancia jogosultjának kellett volna elfogadnia. A bankgarancia vállalása az alapjogviszonytól független, önálló szerződés, a szerződést kötő felek akaratától függ létrejötte és tartalma is, ezért el is térhet a garantált jogviszonytól. Az alperesnek a jelen ügyben soha nem volt olyan szerződési akarata, hogy a bankgaranciát a felperes által kért hosszabb futamidővel bocsássa ki.

Az alperes vitatta azt is, hogy a 2007. november 30-i kezdetű és 2008. november 30-i lejáratú futamidő életszerű lenne, tekintettel arra, hogy a szállítási szerződés alapján az első szállításnak már 2007 októberében meg kellett volna történnie. Utalt az alperes arra is, hogy a felperes ügyvezetője, Bertalan Gergely maga ismerte el, hogy a futamidőt nem reklamálta meg az alperesnél, és ezt támasztják alá W. Gy., V. L. , L. Sz. és B. T. tanúvallomásai is. A garancia futamideje tehát megfelelt a felperes szerződéses szándékának, vagy azt az állítólagos hibás teljesítésről tudva ráutaló magatartással elfogadta. Végül az alperes hivatkozott arra is, hogy a felperes a kár összegszerűségét sem bizonyította. Az ügyvédi munkadíjának megállapítását az irányadó jogszabály alapján mérlegelés útján kérte.

A fellebbezés megalapozatlan.

Az elsőfokú bíróság a tényállást lényegében helyesen állapította meg és helyes az arra alapított érdemi döntése is. A határozat jogi indokolását azonban a Fővárosi Ítélőtábla a fellebbezésben foglaltakra is tekintettel az alábbiakkal egészíti ki, illetve módosítja.

A Ptk 249. §-a alapján a bank kötelezettséget vállalhat arra, hogy meghatározott feltételek - így különösen bizonyos esemény beállta vagy elmaradása, illetőleg okmányok benyújtása - esetében és határidőn belül a kedvezményezettnek a megállapított összeghatárig fizetést fog teljesíteni.

A Ptk. 217. §-ának (1) bekezdése szerint jogszabály a szerződésre meghatározott alakot szabhat. Az alakiság megsértésével kötött szerződés - ha jogszabály másként nem rendelkezik - semmis.

A hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény (továbbiakban: Hpt.) 77. §-ának (2) bekezdése szerint a pénzügyi intézmény kockázatvállalással járó ügyletet kizárólag írásban köthet. A szóban kötött pénz- és tőkepiaci ügyleteknél az ügyletkötést írásban vissza kell igazolni. A Hpt. 2. számú melléklete III. részének 10.1. c) pontja szerint pedig a kockázat, illetőleg kockázatvállalás körébe tartozik a hitelintézet által adott bankgarancia is.
A fentiekből az következik, hogy a per tárgyát képező szerződést csak írásban lehet érvényesen megkötni és a bankgarancia vállalása esetén a bank nyilatkozatának egyértelműen tartalmaznia kell a kedvezményezett személyét, a kötelezettségvállalás összegszerű terjedelmét és határidejét is, mert a bankgaranciát csak az abban kedvezményezettként megjelölt érvényesítheti, az ott meghatározott terjedelemben és határidőn belül. Helyesen állapította meg ezért az elsőfokú bíróság, hogy a Pp. 164. §-ának (1) bekezdése szerint a felperesnek elsődlegesen azt kellett bizonyítania, hogy írásban megállapodott az alperessel a 2008. november 30. lejárati idejű bankgarancia vállalásában, figyelemmel arra, hogy a keresetének elsődleges alapja szerint az alperes azzal szegte meg a szerződést - teljesített hibásan -, hogy az abban foglaltaktól eltérő lejárati idővel adta ki a bankgarancia nyilatkozatot. 
A bankgarancia a Ptk.-nak a szerződést biztosító mellékkötelezettségekre vonatkozó rendelkezései között került szabályozásra, figyelemmel arra, hogy egy meghatározott főkövetelés biztosítására szolgál, mégis a bank részéről egy olyan önálló kötelezettségvállalásnak minősül, amely a bank és a kedvezményezett között hoz létre jogviszonyt, amelyben a banki kötelezettség tartalma a bank által szabott feltételekhez igazodik. A bankgarancia járulékos jellege ellenére tehát a garanciavállaló helytállási kötelezettségének terjedelme nem feltétlen azonos az „egyenes” adós fizetési kötelezettségének terjedelmével, vagyis a felperes megalapozatlanul hivatkozott arra, hogy az ajánlatához csatolt, „biztosított” szerződésben meghatározott lejárati időpont a peres felek közötti szerződés részévé vált, függetlenül attól, hogy az alperes milyen határidőt fogadott el. Az alapjogviszonyban vállalt kötelezettségtől tehát a bankgarancia eltérhet, önmagában az, hogy a szerződést az alperes megismerte, illetve a megbízáshoz a felperes csatolta, nem eredményezi azt, hogy a bankgarancia csak az abban foglalt tartalommal jöhetett létre. Ezt a felperes sem tekintette így, mert a megbízásában kifejezetten kérte a bankgarancia megnyitását a csatolt tervezet szerint.
A Ptk. 213. §-ának (1)-(2) bekezdései alapján a szerződés jelenlevők között abban az időpontban jön létre, amikor az ajánlatot elfogadják, távollevők között pedig akkor, amikor az elfogadó nyilatkozat az ajánlattevőhöz megérkezik. Az ajánlattól eltérő tartalmú elfogadást új ajánlatnak kell tekinteni.

A felperes írásbeli ajánlatára az elfogadó nyilatkozatot - az általa is aláírt blankettaszerződést - az alperes csak később küldte meg a felperes részére. A távollévők között az ajánlatra megküldött válasz a fentiek értelmében csak akkor hozza létre a szerződést, ha abban az ajánlattól eltérő kikötés nincs. Azáltal, hogy a bankgarancia lejáratának időpontja tekintetében az alperes válasza eltért az ajánlattól, a válasz új ajánlatnak minősült. Az új ajánlat megtételének nem volt akadálya, ezért a felperes alaptalanul hivatkozott a fellebbezésében arra, hogy ez az „egyoldalú eltérésre való hajlandóság” a bizonyítási teher megfordulását eredményezte. 

Ezt az új ajánlatot a felperes csak egy, a lejárati időponttól független körülmény tekintetében kifogásolta, és miután ezen kifogást az alperes elfogadta, a szerződés közöttük létrejött az alperes által meghatározott 2007. november 30-i lejárati időponttal. Ebből az következik, hogy egyrészt az alperes jogosult volt a bankgarancia díjára, másrészt pedig a felperes nem hivatkozhat alappal arra, hogy az alperes szerződésszegést követett el azzal, hogy a jogosultat nem az alapszerződésben meghatározott, 2008. novemer 30-i határidőre szóló bankgarancia vállalásáról értesítette. Szerződésszegés - hibás teljesítés - hiányában a Ptk. 316. §-ában foglaltak alkalmazása a perben fel sem merülhet és irreleváns az is, hogy a kiállított bankgarancia ebben a formában biztosíthatta-e az alapügylet teljesítését. 

Mindezekre figyelemmel a Fővárosi Ítélőtábla a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta a fentebb részletezett indokolásbeli módosításokkal, illetve kiegészítéssel.
 
A Fővárosi Ítélőtábla a Pp. 78. § (1) bekezdése és 239. §-a alapján kötelezte a sikertelenül fellebbező felperest az alperes részére másodfokú perköltség megfizetésére, amely a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (5) bekezdése alapján megállapított, az általános forgalmi adót is magában foglaló ügyvédi munkadíjból áll. 

Budapest, 2010. március 17. 
. Koday Zsuzsanna sk.
a tanács elnöke 
Dr. Sándor Ottó sk.						 		        Dr. Molnár József sk.
      előadó bíró				              	    				bíró
 
A kiadmány hiteléül:
bírósági tisztviselő