Pfv.II.20.686/2009/6. szám

A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága az ügyvéd által képviselt felperesnek az ügyvéd által képviselt alperes ellen házasság felbontása és járulékai, valamint közös lakás használatának rendezése iránt a Pesti Központi Kerületi Bíróságnál 29.P.100.584/2007. számon megindított és a Fővárosi Bíróságnak az 54.Pf.635831/2008/5. számon kiegészített 54.Pf.635.831/2008/4. számú ítéletével befejezett perében az említett számú másodfokú határozat ellen a felperes által 25. sorszám alatt előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán az alulírott napon - tárgyaláson kívül - meghozta a következő

í t é l e t e t :

A Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott rendelkezéseit hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest, hogy fizessen meg az alperesnek 15 napon belül 15.000 (tizenötezer) forint felülvizsgálati eljárási költséget.

Feljogosítja a felperest a szükségtelenül lerótt 36.000 (Harminchatezer) forint felülvizsgálati eljárási illeték visszaigénylésére.

I n d o k o l á s :

A jogerős ítélet alapjául szolgáló tényállás szerint a peres felek 1989. augusztus 19-én kötöttek házasságot, melyből 1989. november 17-én - a már nagykorú, de még tanuló - Á. utónevű gyermekük született, az alperes első házasságából pedig egy ugyancsak nagykorú de még tanuló leánygyermeke származott.

A felek az együttélést Romániában kezdték meg az alperes szüleinél, majd onnan egy vállalati bérlakásba költöztek. Az alperes 1990 tavaszán, a felperes pedig 1991 januárjában Magyarországra települt át, ahol az utolsó közös lakóhelyükül szolgáló - az alperes jelenlegi lakcímén lévő - B., T. u. 28. szám alatti önkormányzati bérlakásban laktak. 

A felek házasságában már a gyermekük megszületését követő két-három évelteltével jelentkeztek problémák, melyek elsősorban anyagi természetűek voltak. A felperes kifogásolta alperes ital fogyasztását, az alperes pedig nehezményezte, hogy a felperes nem megfelelően látja el a háztartási munkákat. Az alperes indulatos magatartása miatt a felperes több alkalommal elmenekült otthonról a gyermekkel együtt. Az alperesnek volt öngyilkossági kísérlete is, és ezzel összefüggésben az idegállapota miatt gyógyszert is szedett. A felperes 2006-ban is egy alkalommal már elköltözött alperestől, azonban a házassági kapcsolat helyreállítása érdekében még visszatért hozzá. A felek kapcsolata nem rendeződött, az alperes 2006. november 23-án öngyilkossági kísérletre tett lépéseket, ezért felperes a gyermekkel elköltözött, és az elhelyezésüket albérletben oldotta meg. A felperes ettől függetlenül változatlanul fizeti az utolsó közös lakóhelyül szolgáló önkormányzati bérlakás bérleti díját. 

Az utolsó közös lakóhelyül szolgáló önkormányzati bérlakás jelenlegi beköltözhető forgalmi értéke - éppen ezen jellegére tekintettel - 2.250.000 forint. 

A felperes módosított keresetében a házasság felbontását, valamint - többek között - az alperes utolsó közös lakáson fennálló bérlőtársi jogviszonyának a megszüntetését kérte, azzal, hogy lakáshasználati jog ellenérték fizetését vállalta, de abba beszámítani kérte az alperest terhelő gyermektartásdíj hátralékot. 

Az alperes a módosított ellenkérelmében ellenezte a házasság felbontását, az utolsó közös lakóhelyül szolgáló önkormányzati bérlakás vonatkozásában pedig az osztott használat elrendelését kérte, arra az esetre viszont, ha a bíróság a bérlőtársi jogviszonyát megszüntetné - nem tett egyértelmű nyilatkozatot arra nézve, hogy lakáshasználati jog ellenértékre tart-e. 

Az első fokú bíróság ítéletével a peres felek házasságát felbontotta és - egyéb rendelkezések mellett - a felek közös bérleményét képező B. T. u. 28. szám alatti önkormányzati bérlakásra az alperes bérlőtársi jogviszonyát megszüntette, kötelezte az alperest, hogy a lakást - ingóságaival együtt - 15 nap alatt hagyja el, és azt bocsássa a felperes kizárólagos használatába, a felperest pedig arra, hogy ezzel egyidejűleg fizessen meg az alperesnek 1.250.0000 forint lakáshasználati jog ellenértéket. Úgy rendelkezett, hogy a felek az első fokú eljárásban felmerült költségeiket maguk kötelesek viselni, az eljárás során felmerült 76.780 forint szakértői költséget pedig a felek személyes költségmentessége folytán az állam viseli. 

Az ítéletének indokolása szerint a bizonyítási eljárás adatai alapján megállapított tényállásból arra a következtetésre jutott, hogy a felek házasélete teljesen és helyrehozhatatlanul megromlott, ezért azt a Csjt. 18. § (1) bekezdése alapján felbontotta. A felperes ugyanis a házasság felbontására irányuló szándéka mellett következetesen kitartott, a házasság megromlásához vezető körülményekre a meghallgatott tanúk teljesen egyező vallomást tettek a felperes előadásával, az pedig nem vitás, hogy a felek ma már közel másfél éve különváltan élnek úgy, hogy külön is laknak. 

A közös lakás használatának a rendezésére irányuló kereseti kérelem és érdemi ellenkérelem elbírálása során abból indult ki, hogy a Csjt. 31/B. §-ának (1) és (4)-(5) bekezdésében foglaltakból az következik, hogy amennyiben a lakás használata objektív vagy szubjektív körülmények miatt nem osztható meg, önkormányzati bérlakás esetében a bíróság az egyik házastárs bérlőtársi jogviszonyát megszünteti, és a lakás elhagyására kötelezi. 

Alaptalannak találta az elsőfokú bíróság az alperesnek a közös lakás használatának megosztására irányuló kérelmét. A felek személyes előadása és a tanúk vallomása alapján ugyanis tényként állapította meg, hogy az alperes többször tanúsított olyan magatartást, amely miatt felperes elköltözésre kényszerült - ez történt az életközösség végleges megszakadásának időpontjában is. Nyilvánvaló tehát, hogy peres felek között olyan a viszony, amely az együttlakásukat lehetetlenné teszi. Emellett a perbeli lakás a beosztásánál fogva sem alkalmas az osztott használatra, mivel a fürdőszoba csak az egyik szobán keresztül közelíthető meg, az az alperesi hivatkozás pedig, mely szerint a fürdőszobába a házon kívülről is be lehet jutni, nem tekinthető megfelelő megoldásnak. 

Nem fogadta el az alperes azon érvelését sem, hogy az ingatlanon belül két lakást is ki lehet alakítani, mert az Önkormányzat Polgármesteri Hivatalának Vagyonkezelő Irodája ezzel ellentétes nyilatkozatot tett. 

Mindezekre, valamint a felek együttélése alatt tanúsított alperesi magatartásra és arra is figyelemmel, hogy a felek közös gyermeke már nagykorú ugyan, de a középiskolai tanulmányait végzi és a felperes gondozásában áll, alaposnak találta az elsőfokú bíróság a felperesnek a lakáshasználat rendezésének módjára vonatkozó keresetét, és az alperes bérlőtársi jogviszonyát a hivatkozott törvényhelyek alapján megszüntette.

A felperes lakáshasználati jog ellenérték fizetését vállalta, az alperes pedig ezzel kapcsolatosan egyértelmű nyilatkozatot nem tett ugyan, de az eljárás során olyan előadása is volt, hogy a bérlőtársi jogviszonyának megszüntetése esetére a lakáshasználati jogának ellenértékre igényt tart. Erre tekintettel a Csjt. 31/C. §-ának (2) és (5) bekezdése alapján kötelezte az elsőfokú bíróság a felperest a perben kirendelt igazságügyi ingatlanforgalmi szakértő - mindkét fél által elfogadott - véleményének az alapulvételével meghatározott lakáshasználati jog ellenérték alperesre eső részének a megfizetésére.

Alaptalannak találta a felperes által az alperest terhelő hátralékos gyermektartásdíjnak az őt terhelő lakáshasználati jog ellenértékébe történő beszámítási igényét, mert a felperest tartozása lejárt követelésnek nem tekinthető, és a felek kölcsönös kötelezettségei nem azonos jogcímen alapulnak. Lehetővé tette viszont a követelések beszámítását az azonos teljesítési határidő elrendelésével. 

Az elsőfokú ítélet lakáshasználatra vonatkozó rendelkezése ellen az alperes fellebbezéssel élt. Elsődlegesen a lakás kizárólagos használatára való feljogosítását kérte arra való hivatkozással, hogy a felperes a gyermekkel együtt ténylegesen kiköltözött a lakásból, máshol élettársi kapcsolatban él, és tett olyan nyilatkozatot is az első fokú eljárásban, hogy oda nem is kíván visszaköltözni. Másodlagosan a lakás osztott használatának az elrendelését kérte 

A felperes ellenkérelme az első fokú bíróság ítéletének a helyben hagyására irányult. 

A másodfokú bíróság a kiegészített ítéletével az első fokú bíróság ítéletének a nem fellebbezett részét nem érintette, a fellebbezett rendelkezését pedig részben megváltoztatta és a B. T. u. 28. szám alatti lakás használatát megosztotta oly módon, hogy az alperes kizárólagos használatába adta az étkezőt, a félszobát és az udvari WC-t, a konyha közös használatával, míg a további helyiségeket a felperes kizárólagos használatába adta, amelynek megfelelően a felek egymás részére 15 nap alatt kötelesek a birtokbaadásra. Úgy rendelkezett, hogy a felek a másodfokú eljárásban felmerült költségeiket maguk viselik, az alperes illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 8000 forint fellebbezési illetéket pedig az alperes viseli, amelyet külön felhívásra az államnak köteles megtéríteni. 

A másodfokú bíróság nem értett egyet az első fokú bíróság álláspontjával abban, hogy a perbeli lakás ne lenne alkalmas a megosztott használatra. A lakáshoz a felperes által sem vitatottan az iratoknál megtalálható egyszerű alaprajz szerint is három bejárati lehetőség van: az előszobán, a fürdőszobán és a konyhán keresztül, és mivel az alperes azt vállalta, hogy az ő lakrészéhez tartozóan csak az ún. udvari WC-t használhassa - ami adott lehetőség - a lakás osztott használata objektíve nem kizárt. Ehhez a felek közös használatába kizárólag a konyhát kellett adni, amellett, hogy így csak ott biztosított az alperes bejárási lehetősége is a lakásba. A további helyiségek a rendelkező részben felsoroltak szerint a kizárólagos használatukba kerülnek. Ezáltal jól elkülöníthetővé is vált a használatuk, anélkül, hogy a tulajdonos önkormányzat hozzájárulása hiányában azon bármilyen átalakítást is végezniük kellene. 

A Csjt. 31/B. §-ának (4) bekezdése alapján a felek közös bérletében lévő lakás használatát meg kell osztani, ha azt a lakás alapterülete, alaprajzi beosztása, és a helyiségeinek a száma lehetővé teszi (objektív megoszthatóság). Nem osztható meg a lakás használata, ha az a házastárs korábbi magatartására figyelemmel a másik házastárs vagy a kiskorú gyermek érdekeinek a súlyos sérelmével járna. 

A felek esetében bár voltak közöttük korábban konfliktusok, de az nem volt bizonyított tény, hogy az az alperes felperessel szembeni rendszeresen megvalósuló durva, goromba (azaz a felperes érdekét súlyosan sértő) magatartására lett volna visszavezethető. A felperes átmeneti elköltözéséhez sem ez vezetett, hanem éppen egy olyan esemény, amelynél az alperes önmaga ellen fordulva, öngyilkosságot kísérelt meg. 

A felek egyező előadása szerint megtörtént, évekkel korábbi egyszeri tettlegességet olyan súllyal értékelni pedig nem lehetett, amely az alperes hajléktalanságához kellene, hogy vezessen. A felek gyermeke is időközben betöltötte a 18. életévét, nagykorú. Ezért őt a lakáshasználat rendezésekor a Csjt.31/A. §-ának (2) bekezdésében írtak szerint sem lehetett már olyan módon figyelembe venni, mintha kiskorú lenne. Bár nem vitásan a részére a lakáshasználatot (legalábbis, amíg az eltartásáról is gondoskodniuk kell a feleknek, mivel tanul) annyiban tényként mégis értékelni kellett, hogy a nagyobb alapterületű és a fürdőszoba használattal is járó komfortos lakrész kizárólagos használatára a másodfokú bíróság a vele egy háztartásban élő felperest, és nem az alperest jogosította fel. Így tehát mindkét fél érdekét figyelembe véve - lehetőséget látott a másodfokú bíróság a lakás megosztott használatának a rendezésére (annak mind az objektív, mind szubjektív jogszabályi feltételeit is vizsgálva). Az alperes indítványából is kiindulva tehát az alperest jogosította fel a lakásnak a kisebb alapterületű és csak a konyhán át történő bejárással megközelíthető, és komfortnélküli lakrésze használatára, az udvari WC kizárólagos használata mellett, míg a felperest pedig ezáltal arra, hogy a lakás konyhájának a közös használata ellenére is az alperes részére a fentiek szerinti zavartalan bejárást a lakásba ezen keresztül biztosítsa. (Mindezt anélkül tehát, hogy a tulajdonos önkormányzat hozzájárulása hiányában a lakásban átalakításokat hajthatnának végre a teljesen elkülönült lakrészek kialakítása érdekében.)

Alaptalannak találta a másodfokú bíróság az alperesnek azt a fellebbezési kérelmét, hogy elsődlegesen őt jogosítsa fel a bíróság a lakás kizárólagos használatára, mert onnan a felperes a gyermekkel együtt a visszatérés szándéka nélkül költözött el. Az ugyanis nem volt vitás, hogy a lakásból a felperes azért költözött el, mert az együttlakás konfliktusait - és különösen annak a megosztás nélküli módjával együtt járó - nehézségeit kívánta ezzel elkerülni, amellett, hogy a lakás bérleti díját továbbra is fizette. (Az pedig, hogy ezzel kapcsolatban a feleknek egymással szemben milyen követelésük lehet, már nem a jelen per tárgyát képező kérdés volt). Mindezzel kifejezésre juttatva a lakáshasználatra vonatkozó igényét is. 

A jogerős ítélet ellen a felperes felülvizsgálati kérelemmel élt a másodfokú bíróság ítélete közös lakás használatára vonatkozó rendelkezéseinek a hatályon kívül helyezése, valamint az elsőfokú bíróság ítélete ugyanezen rendelkezéseinek a részbeni megváltoztatása és az alperes bérlőtársi jogviszonyának a megszüntetése, valamint a felperesnek a lakás kizárólagos használatára való feljogosítása és az arra való kötelezése iránt, hogy fizessen meg az alperesnek a lakásból való kiköltözésével egyidejűleg 750.000 forint lakáshasználati jog ellenértéket.

A felülvizsgálati kérelmének részletesen kifejtett indokai szerint a jogerős ítélet alapjául szolgáló tényállás megállapításának a módja a Pp. 206. §-ának (1) bekezdését, a másodfokú bíróság arra alapított érdemi döntése pedig a Csjt. 1. §-ának (3) bekezdését, 31/B. §-ának (4)-(5) bekezdését, 31/C. §-ának (1)-(2) és (3) bekezdését, valamint a 4/2008. (I. 28.) XVII. kerületi önkormányzati rendelet 48. §-ának (3) bekezdését sértik.

Az alperes felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott rendelkezéseinek a hatályban tartására irányult.

A Legfelsőbb Bíróság a felülvizsgálati kérelmet a Pp. 274. § (1) bekezdése alapján tárgyaláson kívül bírálta el, és a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (2) bekezdése alapján a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálta felül. 

I. A jogerős részítélet a peres felek egymással ellentétes előadásának, a kihallgatott tanúk vallomásának, a perben kirendelt igazságügyi ingatlanforgalmi szakértő véleményének, valamint a becsatolt okirati bizonyítékok adatainak az egymással való egybevetése, azok okszerű, logikai ellentmondásoktól mentes, és a Pp. 206. § (1) bekezdésében foglalt elveknek egyébként is megfelelően történő értékelése alapján, megalapozottan állapította meg a tényállást.

Arra pedig a Legfelsőbb Bíróság már számos eseti döntésében rámutatott, hogy nem tekinthető a megállapított tényállás iratellenesnek akkor, ha egyes bizonyítékokkal ellentétes ugyan, de azt más bizonyítékok kellően alátámasztják.

A Pp. 270. § (2) és 275. § (3) bekezdésében foglaltakból viszont az következik, hogy a tényállás megállapításának a módjára vonatkozó és az ügy érdemi elbírálására is lényeges kihatással lévő eljárásjogi szabálysértés hiányában a szabad bírói mérlegeléssel megállapított tényállás felülvizsgálati eljárás keretében történő felülmérlegelésének, a bizonyítékok újbóli értékelésének nincs helye. 

II. A felülvizsgálati eljárásban is irányadó tényállás alapján a felek jogvitájának az érdemi elbírálására irányadó anyagi jogi szabályok helyes alkalmazásával jutott a másodfokú bíróság arra a jogi következtetésre, hogy a perbeli lakás vonatkozásában a használat megosztásának az objektív és szubjektív törvényi feltételei egyaránt fennállnak, ezért a lakáshasználat felperes által kért módon történő rendezésének nincs helye. 

1. A Csjt. 31/B. §-ának (4) bekezdésében foglaltakból ugyanis - a másodfokú bíróság helyes indokai szerint - az következik, hogy a házastársak közös bérletében lévő lakás használata rendezésének elsődleges módja a használat megosztása, ezért abban az esetben, ha a lakás használata megosztható, a bíróságnak ezt a megoldást kell alkalmaznia (BH 1992/2/102., CDT 259.). A lakás osztott használatának lehetőségét két szempontból kell vizsgálni:
a) a lakás adottságai (alapterülete, alaprajzi beosztása, helyiségeinek száma) a megosztást lehetővé teszik-e (objektív szempontok),
b) nem tanúsított-e valamelyik házastárs olyan felróható magatartást, amely miatt a közös használat a másik házastárs vagy a kiskorú gyermek érdekeinek súlyos sérelmével jár (szubjektív szempontok).

a) Az objektív szempontok körében helyesen tulajdonított jelentőséget a másodfokú bíróság annak, hogy a lakás 50 m2-es alapterülete és a helyiségeinek száma a használat megosztását lehetővé teszi, és annak lehetőségét a kétségkívül kedvezőtlen alaprajzi beosztása sem zárja ki. 

A használat megosztásának az objektív feltételeként ugyanis az ítélkezési gyakorlat csak azt követeli meg, hogy egyes helyiségek az egyik, illetve a másik házastárs kizárólagos használatába legyenek adhatók más helyiségek további közös használata mellett úgy, hogy a megosztás után mind a kizárólagos, mind a közös használatba kerülő helyiségek rendeltetésszerű használatra alkalmasak legyenek, és a megosztás módja a körülményekhez képest a lehető legkisebbre csökkentse a közös használatból eredő súrlódások lehetőségét (BH 1975/4/73. - PJD VI. 422.). 

Nem feltétele viszont az osztott használat elrendelésének az, hogy a lakás az adottságai folytán két teljes elkülönülést biztosító, önálló lakrész kialakítására is alkalmas legyen (BH 1994/8/412.), és az sem, hogy a megosztás eredményeként valamennyi helyiség közös használata megszűnjön. Nincs jogi jelentősége ezért a felek jogvitájának a mikénti elbírálása szempontjából annak, hogy a bérbeadó önkormányzat a lakás műszaki megosztását eredményező megosztásához nem járul hozzá. Önmagában a lakás kedvezőtlen alaprajzi beosztása pedig nem ad alapot az osztott használatra való objektív alkalmatlanság megállapítására. 

A jogerős ítélet által alkalmazott megosztási mód a fentebb részletezett objektív feltételeknek megfelel, hiszen annak eredményeként - a konyha helyiség változatlan közös használatától eltekintve - mindkét fél külön bejárattal rendelkező és egymástól viszonylag elkülönülő helyiségek kizárólagos használatára válik jogosulttá, és ezáltal a közös használatból eredő súrlódások lehetősége a körülményekhez képest a lehető legkisebbre csökken.

A becsatolt lakásbérleti szerződés adatai szerint a perbeli lakás étkező, konyha, fürdőszoba, WC, előszoba és kamra helyiségekből áll, az étkező elnevezésű helyisége a szoba és a félszoba fogalmi feltételeinek nem felel meg, a felek bérleti jogviszonya pedig a lakáshoz tartozó udvarra és kertre, valamint az udvari árnyékszékre kétségkívül nem terjed ki. Ettől függetlenül is tény azonban az, hogy a lakóépülethez mások által nem használt udvar, kert és udvari árnyékszék is tartozik, az alperes pedig a használat megoszthatósága érdekében maga nyilatkozott úgy, hogy az étkező, a félszoba és az udvari árnyékszék kizárólagos használatára való feljogosítása esetén a belső WC közös használatára nem tart igényt. A megosztás objektív feltételei körében nem az egyes helyiségek elnevezésének és a bérleti szerződés pontos tartalmának, hanem a tényleges helyzetnek van elsődleges jelentősége, a jogerős ítélet által alkalmazott megosztási mód pedig az étkező és az udvari WC vonatkozásában kizárólag az ezt a megoldást elfogadó alperesre nézve hátrányos, a felperes használatába adott lakrészt azonban nem érinti, ezért arra a felperes az alperes bérlőtársi jogviszonyának a megszüntetése és a saját kizárólagos lakáshasználatra való feljogosítása érdekében alappal nem hivatkozhat.

b) Az objektív feltételek meglétében sem osztható meg a lakás használata, ha a lakás szubjektíve oszthatatlan azért, mert a házastárs korábbi magatartására figyelemmel a közös használat a másik házastárs vagy a kiskorú gyermek érdekeinek súlyos sérelmével jár. 

Egységes az ítélkezési gyakorlat abban, hogy a Csjt. 31/b. § (4) bekezdése második mondatának „a házastárs korábbi magatartására" való utalása azt jelenti, hogy „a házastárs magatartását a maga teljességében kell értékelni, tehát a házassági életközösség fennállása alatt és megszakadása után tanúsított magatartását egyaránt figyelembe kell venni" (BH 1971/4/6729., CDT 228.). A másik házastárs vagy a kiskorú gyermek érdekeinek súlyos sérelmét viszont csak az olyan magatartás valósítja meg, amely lehetetlenné teszi a további együttlakást. Ilyennek minősül pl. a házastárs botrányos, garázda vagy a másik házastársak és a kiskorú gyermeket egyéb okból súlyosan zavaró magatartása (BH 1978/5/205., PJD VIII. 253.), állandó feszült légkör teremése, amely a kiskorú gyermek zavartalan fejlődését gátolja, személyiségét eltorzíthatja (BH 1982/4/136., 1994/10/542.). A lakás szubjektív oszthatatlansága szempontjából azonban a nagykorú gyermekek érdeke meghatározó súllyal nem értékelhető (BH 1999/2/71.).

A másodfokú bíróság az alperes házassági életközösség fennállása alatt és annak megszakadása után tanúsított magatartását - a fentebb részletezett elveknek megfelelően - a maga teljességében értékelte, és a bírói gyakorlattal összhangban jutott arra a helyes jogi következtetésre, hogy egyrészt az alperesnek a perben bizonyított felróható magatartása nem olyan súlyú, amelyre figyelemmel a közös használat a felperes vagy a közös gyermek érdekeinek súlyos sérelmével járna, másrészt a felek gyermeke időközben a nagykorúságát már elérte, ezért az ő érdeke a lakáshasználat rendezése során meghatározó súllyal nem is értékelhető. Ilyen körülmények mellett pedig az alperes bérlőtársi jogviszonya nem szüntethető meg.

2. B. Önkormányzatának a lakások és nem lakás céljára szolgáló helyiségek bérbeadására és elidegenítésére vonatkozó helyi szabályokról szóló 4/2008. (I. 23.) számú rendelete - felperes által hivatkozott - 48. §-ának (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a bérlő a határozatlan időre szóló lakásbérleti jogviszonyát úgy kívánja megszüntetni, hogy csak pénzbeli térítést kér, részére a szóban forgó lakás üres forgalmi értékének az 50 %-a fizetendő ki. A pénzbeli térítés fele a megállapodás aláírásakor, a fennmaradó része pedig a lakás leadásakor fizethető ki. 

A közös lakás használatának megosztása folytán az alperes a lakás elhagyására, a felperes pedig a lakáshasználati jog ellenértéke alperesre eső részének a lakás elhagyásával egyidejűleg történő megfizetésére nem kötelezhető. Nincs jogi jelentősége ezért a per érdemi elbírálása szempontjából annak, hogy az elsőfokú bíróság a felperest terhelő lakáshasználati jog ellenérték összegét helyesen állapította-e meg.

A Pp. 270. §-ának (2) bekezdésében és 271. §-a (1) bekezdésének a) - b) és l) pontjában foglaltakból ugyanakkor az következik, hogy a felülvizsgálati eljárásnak, mint rendkívüli perorvoslatnak csak az lehet a tárgya, ami a fellebbezési eljárásnak, mint rendes jogorvoslatnak is tárgya volt. 

A felperes az elsőfokú ítélet ellen fellebbezéssel nem élt, a lakáshasználati jog ellenérték alperesre eső részének az alapjául szolgáló szakvélemény helyességét pedig az elsőfokú eljárásban sem vitatta.

Mindezek miatt a Legfelsőbb Bíróság a felülvizsgálati kérelem lakáshasználati jog ellenérték összegével, valamint a felperes beszámítási kifogásával kapcsolatos részének az érdemi elbírálását a Pp. 273. §-a (2) bekezdésének a) pontja alapján mellőzte.

A kifejtettek miatt a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet  a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.

A Pp. 270. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó Pp. 78. § (1) bekezdése és a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (2)-(5) bekezdése alapján rendelkezett a Legfelsőbb Bíróság az alperes felülvizsgálati eljárásban felmerült költségeinek a viseléséről.

A felperes a perben személyes költségmentességben részesült (elsőfokú 15. srsz. végzés). Ezért az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 80. §-a (1) bekezdésének f/ pontja alapján a Pp. 84. § (1) bekezdésének a) pontja értelmében tévesen lerótt 36.000 forint felülvizsgálati eljárási illeték visszatérítését kérheti az adóhatóságtól.

Budapest, 2009. december 15.

 a tanács elnöke, előadó bíró, bíró

                                   A kiadmány hiteléül:

                                       tisztviselő