A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG LEGFELSŐBB BÍRÓSÁGA

Bfv.I.685/2007/5.szám

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága Budapesten, 2007. évi december 11. napján megtartott nyilvános ülésen meghozta a következő 

í t é l e t e t:

A lopás vétsége és más bűncselekmény miatt folyamatban volt büntetőügyben az I. rendű terhelt védője és a Legfőbb Ügyészség által benyújtott felülvizsgálati indítványt elbírálva az I. rendű terhelt tekintetében a Pesti Központi Kerületi Bíróság  20.B.VI-VII.35.212/2006/18. számú, és a Fővárosi Bíróság 25.Bf.VI-VII.6141/2007/10. számú határozatait, a II. rendű és a III. rendű terhelt tekintetében a Pesti Központi Kerületi Bíróság - fenti számú - ítéletét megváltoztatja, akként, hogy a terhelteket a közokirattal visszaélés vétsége miatt emelt vád alól felmenti. 

Az I. rendű terhelt börtönbüntetését 9 (kilenc) hónapra, a II. rendű terhelt fogházbüntetését 5 (öt) hónapra enyhíti. A halmazati büntetésre utalást mellőzi.

Egyebekben a megtámadott határozatokat hatályában fenntartja.

A felülvizsgálat során felmerült 11.400 (Tizenegyezer-négyszáz) Ft bűnügyi költséget az állam viseli.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye, s ebben az ügyben sem az indítványozók, sem azonos tartalommal más jogosult újabb felülvizsgálati indítványt nem nyújthatnak be.

I n d o k o l á s:

A Pesti Központi Kerületi Bíróság a 2007. január 8-án kihirdetett 20.B.VI.-VII.35.212/2006/18. számú ítéletével az I. r. terheltet lopás vétsége és okirattal visszaélés vétsége miatt, mint különös visszaesőt, halmazati büntetésül 1 év börtönbüntetésre és 2 év közügyektől eltiltásra, 

A II. r. terheltet bűnsegédként elkövetett lopás vétsége, és bűnsegédként megvalósított okirattal visszaélés vétsége miatt, halmazati büntetésül, 7 hónap fogházbüntetésre ítélte, míg 

a III. r. terheltet bűnsegédként elkövetett lopás vétsége, és bűnsegédként megvalósított okirattal visszaélés vétsége miatt 2 évre próbára bocsátotta.
Az I. r. terheltet a feltételes szabadságra bocsátásból kizárta. A II. r. terhelttel szemben elrendelte két felfüggesztett jogerős szabadságvesztés büntetés végrehajtását. Az I. és II. r. terheltek által előzetes fogvatartásban töltött időt a szabadságvesztésbe beszámította. Az ügyben felmerült 14.400 Ft bűnügyi költség megfizetésére a III. r. terheltet kötelezte.

A terheltek személyi körülményei körében rögzítette, hogy az I. r. és a II. r. terheltek az általános iskola 8 osztályát végezték el. A III. r. terhelt kisegítő iskolába járt, de az első osztályt sem fejezte be. I. .és II. r. terhelt alkalmi munkások, napi 5.000, illetve 3.000 Ft keresettel, III. r. terhelt alkalmi zenész, esetenként 8-10.000 Ft jövedelemmel. 

I. r. terhelt nős, három kiskorú gyermek eltartásáról gondoskodik, II. r. terhelt élettársi viszonyban él, három kiskorú gyermeke van, akik közül kettőt élettársával közösen nevel. III. r. terhelt nős, három kiskorú gyermekét neveli.

I. r. terhelt vagyona egy családi ház, míg II. r. és III. r. terhelt vagyontalan.

I. r. és II. r. terhelt büntetett előéletű. Az I. r. terheltet 1998. és 2005. között két jogerős ítélettel lopás vétsége, majd hitelsértés vétsége miatt végrehajtásában próbaidőre felfüggesztett rövid tartamú szabadságvesztésre, illetve pénzbüntetésre ítélték. Ezt követően a Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság a 2006. március 30-án jogerős ítéletével csalás bűntettének kísérlete, és folytatólagosan elkövetett magánokirat-hamisítás vétsége miatt, halmazati büntetésül, 1 év 2 hónap börtönbüntetésre ítélte.

A II. r. terheltet 1983-ban csoportosan elkövetett rablás bűntette és más bűncselekmény miatt jogerősen elítélték, majd összbüntetésként 7 év 10 nap fegyházbüntetést állapítottak meg. Ezután 1999-ben, 2001-ben, majd két ízben 2005-ben kiskorú veszélyeztetésének bűntette és más bűncselekmény, csalás vétsége és más bűncselekmény, vesztegetés bűntette és más bűncselekmény, illetve közokirat-hamisítás bűntette miatt, végrehajtásában próbaidőre felfüggesztett szabadságvesztés büntetésekre ítélték. Cselekményét az utóbbi két - 2005. június 8-án és 2005. július 4-én jogerős - ítélettel kiszabott 1 év 2 hónapi börtönbüntetés 3 éves próbaideje alatt, illetve 6 hónapi börtönbüntetés 2 éves próbaideje alatt követte el.

A kerületi bíróság által megállapított tényállás szerint az egymással rokoni kapcsolatban álló terheltek 2006. augusztus 16-án egyikük hozzátartozójának budapesti lakásán találkoztak, majd lopási szándékkal bementek a városba. Előzőleg az I. r. terhelt indítványozta, hogy a II. és III. r. terheltek menjenek vele, a cselekmény közben álljanak mellé, és takarják el. 

Elhatározásuknak megfelelően 16 óra 50 és 17 óra 40 körüli időben a 4-6-os villamoson utaztak, és az Oktogon és Margit híd között a szerelvényeken, valamint a megállókban - elsősorban külföldi turistákkal kapcsolatban - többször eredménytelen előkészületet tettek zseblopás elkövetésére alkalmas helyzetek megteremtésére. 

Az Oktogon téren egy olasz állampolgárságú férfire figyeltek fel, akit a villamosra felszállva is követtek, majd ott körbevettek. Az I. r. terhelt kivette a sértett nadrágjának zsebéből annak pénztárcáját, míg a II. és III. r. terheltek figyeléssel biztosították társuk zavartalan tevékenységét. Az ezután következő megállóban mindhárman leszálltak, miközben az I. r. terhelt kezében tartotta a sértett pénztárcáját. A tevékenységüket azonban mindvégig figyelemmel kísérő civil ruhás nyomozók intézkedést kezdtek a terheltekkel szemben. Erre az I. r. terhelt az eltulajdonított pénztárcát bedobta a villamos ajtaján és menekülni próbált. Ugyancsak menekülni próbált a II. r. terhelt is.

A pénztárcában - amelynek értéke 10 Eurot tett ki - 40 Euro készpénz volt, továbbá abban volt elhelyezve az olasz állampolgárságú sértett személyi igazolványa. A cselekménnyel érintett elkövetési érték összesen 13.793 Ft-ot tett ki. A tettenérés eredményeként a sértett pénzét és személy igazolványát is visszakapta.

A kerületi bíróság jogi álláspontját a következőkkel indokolta:
„A bíróság a fenti tényállás alapján az I. r. vádlott bűnösségét a Btk.316.§ (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés I. fordulata szerint minősülő lopás vétségében, valamint a Btk.277.§ (1) bekezdésébe ütköző okirattal visszaélés vétségében megállapította.

A bíróság nem osztotta a védelem azon okfejtését, hogy az I. r. (s ebből eredően a II. és III. r.) vádlott az okirattal visszaélés bűncselekményét nem követte el.

A Btk.277.§ (1) bekezdése szerinti bűncselekmény elkövetési tárgya joghatás előidézésére, illetőleg jogilag jelentős tények bizonyítására alkalmas okirat. A bűncselekmény elkövetési magatartása jelen esetben az okirat (közokirat) megszerzésével befejezetté válik. A megszerzés birtokbavételt jelent. Ez a magatartás pedig - minthogy a sértett beleegyezése nélkül történt - azonos a lopás elkövetési tevékenységével, az elvétellel. A jogtalan elvétellel, e magatartás kifejtésével a bűncselekmény befejezetté válik.

A bíróság abban viszont osztotta a védelem álláspontját, hogy jelen esetben a közokirattal visszaélést az I. r. vádlott eshetőleges szándékkal valósította meg. Az elkövetéskor az I. r. vádlott szándéka ugyanis elsődlegesen pénz szerzésére irányult, de gondolhatta, hogy a külföldi állampolgár sértett valamilyen közokiratot feltétlenül magánál tart, tehát annak eltulajdonítására irányuló legalábbis eshetőleges szándéka fennállott.
A bíróság nem ért egyet a Legfelsőbb Bíróság védő által csatolt eseti döntésével - megjegyezve, hogy ennek számos eseti döntés ellentmond - A bírói gyakorlat jelenleg a hivatkozott 2001. évi 397. számú állásfoglalással ellentétes".

Az elsőfokú bíróság ítélete ellen az I. r. terhelt és védője jelentett be fellebbezést az okirattal visszaélés alóli felmentés és a büntetés enyhítése érdekében, míg a II. r. és a III. r. terheltek tekintetében az ítélet perorvoslatok hiányában elsőfokon jogerőre emelkedett.

A Fővárosi Bíróság a 2007. június 7-én meghozott 25.Bf.VI-VII.6141/2007/10. számú ítéletével a kerületi bíróság ítéletét az I. r. terhelt tekintetében - a közbizalom elleni bűncselekmény megnevezését közokirattal visszaélés vétségére pontosítva - helybenhagyta.

Végzésének indokolása szerint „a tényállás alapján okszerű következtetést vont a kerületi bíróság az I. r. vádlott bűnösségére és a bűncselekmények minősítése is maradéktalanul helyes, csupán a vádlott terhére megállapított közbizalom elleni bűncselekmény megnevezését helyesbítette a másodfokú bíróság.

Az igen részletesen kifejtett védői jogi állásponttal szemben - ismerve a jelenleg is alakuló ellentétes joggyakorlatot - a másodfokú bíróság a kerületi bíróság okfejtését osztja, amely szerint a Btk.277.§ (1) bekezdésébe ütköző bűncselekmény esetén a közokirat megszerzése a lopással lényegét tekintve azonos elkövetői magatartást takar. A közokirattal visszaélés vétsége nem célzatos bűncselekmény, eshetőleges szándékkal is megvalósítható. Amikor a vádlott a sértett nadrágja zsebéből a pénztárcáját kivette számolhatott azzal, hogy abban közokiratok is fellelhetőek. A személyi igazolvány sértett beleegyezése nélküli jogellenes megszerzése folytán a Btk.277.§ (1) bekezdésébe ütköző bűncselekmény megállapítható. Az I. r. vádlott a sértett pénztárcáját akkor dobta fel a villamosra, - anélkül, hogy tartalmát módja, lehetősége lett volna megnézni - amikor a nyombani tettenéréskor a rendőri intézkedés megkezdődött, a rendőrjárőrök felfedték magukat (9. sorszámú tárgyalási jegyzőkönyv 6. oldal L. Zs. tanú vallomása). Így az eshetőleges szándékkal jogellenesen megszerzett közokiratnak -a pénztárcával együtt történt - eldobása a tettenérésre tekintettel az eltulajdonított tárgyaktól való szabadulást célozta.

A lopási cselekmény kapcsán utalt a másodfokú bíróság arra is, hogy a vádlotti magatartás a jogszabályok változása mellett jelenleg is büntetendő - az az értékhatár időközbeni felemelése folytán - a Btk.316.§ (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés i) pontja szerint minősülő lopás vétsége lenne. Ennek figyelembe vételével, a vádlottal szemben a Btk. a cselekmény elkövetésekor hatályos szabályai szerinti minősítés helyes".

A jogerős határozatok ellen a Be.416.§ (1) bekezdés a) pontja alapján az I. r. terhelt védője élt felülvizsgálati indítvánnyal a terheltnek a közokirattal visszaélés vétsége miatt ellene emelt vád alóli felmentése érdekében.

Álláspontja szerint az eljárt bíróságok a terhelt bűnösségét a büntető anyagi jog szabályainak megsértésével állapították meg.

A terhelt az okirattal visszaélés bűncselekményt nem követte el, hiszen - amint ezt a Btk. kommentárja és számos eseti döntés is alátámasztja - „ahhoz, hogy az okirat megszerzése, és ezáltal az okirattal visszaélés bűncselekménye megvalósuljon, a hosszabb birtokbavételre irányuló szándék feltételével egyidejűleg kell, hogy megvalósuljon az okirat feletti uralom, valamint a rendelkezési joggal való visszaélés szándékának feltétele". Mindez a szóban forgó ügy esetében nem állt fenn.

A közokirattal visszaélésre vonatkozóan az EBH 1999/3. számú és EBH 2001/397. számú elvi bírósági határozatokban megfogalmazottak figyelembe vétele mellett egyértelmű, hogy az I. r. terheltnek az okirattal visszaélés bűncselekménye nem róható terhére. Az idézett elvi bírósági határozatok szerint, amelyek az egységes jogalkalmazást hivatottak szolgálni, „az okirattal visszaélés bűncselekményének esetében a törvényi tényállásban használatos „megszerzés" fogalom nem csupán pillanatnyi elvételt, hanem tartós, hosszabb ideig tartó, visszaélésszerű, a közokiratok iránti bizalom megingatására is alkalmas birtokbavételt jelent". Ilyen tartós, a közokiratok iránti bizalom megingatására is alkalmas birtokbavétel, azon rövid idő alatt, amíg a kérdéses pénztárca a terhelt kezében volt, nem valósulhatott meg.

E két elvi határozatot tekintetbe véve, okkal kifogásolható, hogy a másodfokú bíróság - „a jelenleg is alakuló ellentétes joggyakorlatra utalva" - osztotta a kerületi bíróság azon jogi álláspontját, mely szerint az adott bűncselekmény esetén a közokirat megszerzése a lopással lényegét tekintve azonos elkövetői magatartást takar.

A Legfőbb Ügyészség BF.2011/2007. számú átiratában a felülvizsgálati indítványt helyes indokai alapján I. r. terhelt tekintetében alaposnak tartotta, egyben a Be.416.§ (1) bekezdés a) pontjára alapozottan a terheltek javára ugyancsak felülvizsgálati indítványt nyújtott be a II. r. és a III. r. terheltek tekintetében az elsőfokon jogerős ítélet ellen a közokirattal visszaélés vétségének vádja alóli felmentésük érdekében.

Az ügyészség álláspontja szerint az okirat megszerzéséről, mint a bűncselekmény megállapításának alapját képező cselekményről csak akkor lehet szó, ha az akaratlagos magatartás magának az okiratnak a birtokbavételére irányul. Az irányadó tényállás ezzel szemben egyetlen adatot sem tartalmaz arra, hogy a terheltek tisztában voltak azzal, a pénztárcában közokirat is van.

A közokirattal visszaélést illetően tehát a bűncselekmény lényegi eleme: a cselekmény hiányzik, s e mellett a szándékos alanyi bűnösségre sem vonható le alappal következtetés (Legfelsőbb Bíróság Bfv.III.199/2004/5. sz. határozat).
A nyilvános ülésen az I. r. terhelt védője a felülvizsgálati indítványát - amelyhez a terhelt is csatlakozott - azzal tartotta fenn, hogy rész-felmentés esetén a korábban halmazati büntetésként kiszabott szabadságvesztés törvénysértően eltúlzott, annak lényeges enyhítése indokolt. A legfőbb ügyész képviselője a II. r. és III. r. terheltek javára előterjesztett indítványát úgyszintén fenntartotta, azt, azzal egészítette ki, hogy - ellentétben a védelmi állásponttal - a terheltekkel szemben kiszabott büntetés, illetve a próbára bocsátás még a közokirattal visszaélés vétsége miatt emelt vád alól való felmentés esetén sem törvénysértő, ezért enyhítés nem indokolt. A II. r. és III. r. terheltek védője - és a II. r. terhelt - a Legfőbb Ügyészség indítványához csatlakozva a közokirattal visszaélés vádja alóli felmentést kért. 

Egyben, figyelemmel arra, hogy halmazat már nem állapítható meg, a II. r. terhelt tekintetében a büntetés enyhítését is kérte.

* * *

A Legfelsőbb Bíróság a Pesti Központi Kerületi Bíróság ítéletét - továbbá az I. r. terhelt vonatkozásában a Fővárosi Bíróság ítéletét is - mindhárom terhelt vonatkozásában csak a felülvizsgálati indítvánnyal megtámadott részében /Be.423.§ (4) bekezdés/, tehát bűnösségüknek közokirattal visszaélés vétségében történt - tettesként, illetőleg bűnsegédként - megállapítása tekintetében, a Be.423.§-ának (1) bekezdésében írtak szerint a jogerős határozatokkal megállapított irányadó tényállás alapul vételével bírálta felül. 
Érdemi vizsgálatának eredményeként a felülvizsgálati indítványokat az alábbiak szerint alaposnak találta.

A Btk.277.§-ának (1) bekezdésében meghatározott közokirattal visszaélés vétségét az követi el „aki olyan közokiratot, amely nem, vagy nem kizárólag a sajátja, mástól, ennek beleegyezése nélkül, jogtalanul megszerez, vagy azt megsemmisíti, megrongálja, vagy eltitkolja."

Mind a Pesti Központi Kerületi Bíróság, mind pedig a Fővárosi Bíróság az anyagi jogszabályok téves értelmezésével állapította meg a terheltek bűnösségét tettesként, illetve bűnsegédként megvalósított közokirattal visszaélés vétségében. 

Az eljárt bíróságok ugyanis a közokirattal visszaélés egyik elkövetési magatartásának, a „megszerzésnek" a fogalmát tévesen azonosították a lopás (Btk.316.§ (1) bekezdés) elkövetési magatartásának megfelelő „elvétel" fogalmával. A büntetőjog fogalmi készlete azonban nem ötletszerű, nem véletlenszerű. Ha egy törvényi tényállás „elvételt", míg a másik törvényi tényállás „megszerzést" rögzít, ez értelemszerűen tartalmi különbséget is jelent.

Az „elvétel"-nek fogalmilag megfelel a pillanatnyi birtokbavétel is. A „megszerzés" fogalma ennél tartósabb - tényleges uralmat és a rendelkezés lehetőségét is magában rejtő - birtoklást jelent. Amennyiben a jogalkotó a közokirattal visszaélés bűncselekményénél a közokiratnak az akár pillanatnyi, rövid idejű birtokba vételét kívánta volna bűncselekménnyé nyilvánítani, úgy nyilvánvalóan az „elvételt" - és nem a „megszerzést" - határozta volna meg az egyik lehetséges elkövetési magatartásként. Leszögezhető tehát, hogy a megszerzés, mint elkövetési magatartás fogalmilag nem azonosítható a lopás elkövetési magatartásával, az elvétellel. 

Mind az elsőfokú, mind a másodfokú bíróság helytállóan hivatkozott arra, hogy a Btk.277.§ (1) bekezdése szerinti bűncselekmény akár eshetőleges szándékkal is elkövethető. Miután a pénztárca köztudottan bizonyos közokiratok szokásos tárolási hely is, pénztárca ellopása esetén az elkövető tudata nyilvánvalóan átfogja annak lehetőségét is, hogy abban nem csak vagyoni érték, hanem közokirat is van.

Ilyen esetben az elvétel a közokirat megszerzésének csak az első (lehetséges) fázis. A „megszerzéshez" az is kell, hogy az eshetőleges szándékkal elvett közokiratot az elkövető viszonylag tartósan birtokolja. Az eshetőleges szándéknak a tartós birtoklásra kell kiterjednie /Legfelsőbb Bíróság Határozatainak Hivatalos Gyűjteménye Elvi Határozatok (a továbbiakban: HGY) 3. és 397. szám/.

Amennyiben az elkövető az elvételt követően csak rövid ideig birtokolja az elvett közokiratot, majd felhagy annak birtoklásával, nem vonható megnyugtató következtetés arra, hogy - bár eshetőleges formában - már a közokirat elvétele is hosszabb ideig tartó, s valóságos rendelkezési lehetőséget nyújtó birtokbavétel szándékával, azaz megszerzésre irányuló szándékkal történt.

Ha tehát a tolvaj a lopott pénztárcával (irattárcával, táskával, stb.) együtt, az abban szokásosan elhelyezett közokiratot is elveszi, mégpedig akár anélkül, hogy kifejezetten tudna arról, hogy abban közokirat van, illetőleg akkor is, ha ezt követően erről a tényről pozitív tudomást szerez, majd a közokirat birtoklásával rövid időn belül - a sértett általi visszaszerzést, a sértetthez visszajuttatást lehetővé tevő módon - felhagy, törvényi tényállásban  írt elkövetési magatartás, a „megszerzés", de a „megszerzésre" vonatkozó eshetőleges szándék sem állapítható meg. 

Tévedett az elsőfokú bíróság, amikor az ügy megítélése során „eltérő gyakorlatra" utalt, illetve a Fővárosi Bíróság is, amikor „a jelenleg is alakuló ellentétes joggyakorlatra" hivatkozva osztotta az elsőfokú ítélet helytelen jogi okfejtését.
Természetesen nem fogadható el az elsőfokú ítélet indokolásának (ítélet 6. oldala) az az érvelése sem, miszerint „a bírói gyakorlat a hivatkozott 2001. évi 397. számú eseti állásfoglalással ellentétes". Tény, hogy korábban BH 1987/151. szám alatt közzétételre került egy olyan eseti döntés, amely a vagyoni értékekkel együtt elvett, majd nem sokkal az elvételt követően - a sértett általi visszaszerzést, az ismételt birtokába kerülés lehetőségét ki nem záró - szemetes tartályba dobott személyi igazolvány esetében az elkövetőnek ezt a tevékenységét közokirattal visszaélés vétsége befejezett alakzataként értékelte. A Legfelsőbb Bíróság ezt az álláspontot utóbb már nem tartotta követendőnek. A HGY 3. szám alatt - 1999-ben - majd 397. szám alatt - 2001-ben - tett közzé két olyan elvi határozatot, amelynek korábbi, fent hivatkozott határozattal ellentétben az a lényege, hogy:
- nem valósítja meg a közokirattal visszaélés vétségét a közokiratnak a pillanatnyi, rövid ideig tartó birtoklása (HGY 3. szám)

- a megszerzés elkövetési fordulat megvalósulásához nem a pillanatnyi elvétel, hanem a tartós, hosszabb ideig tartó visszaélésszerű birtokbavétel szükséges (HGY 397. szám).

Amennyiben tehát az elkövető az eltulajdonított vagyoni értékkel együtt elvett közokirat birtoklásával röviddel az elkövetést követően felhagy, megszerzéssel elkövetett közokirattal visszaélés a terhére nem állapítható meg.

Az elbírált ügyben az irányadó tényállás lényege az, hogy az I. r. terhelt, a II. és III. r. terheltek fizikai segítő magatartása mellett a sértettől elvett pénztárcát - amely kifejezett tudomásuk nélkül egy személyi igazolványt is tartalmazott - a tettenérése folytán eldobta, mégpedig anélkül, hogy a terheltek ténylegesen megtudták volna, hogy a pénztárcával együtt közokiratot is elvettek.

E tényállást értékelve, nem állapítható meg a közokirat tekintetében a megszerzés, mint a bűncselekmény elkövetési magatartásának a megvalósulása. Továbbá - tekintve, hogy a pénztárca, és az abban a terheltek tudta nélkül elhelyezkedő közokirat birtoklása rövid idejű volt;
- nem állapítható meg ezekből a tényekből kétségtelen jogi következtetésként a közokirat megszerzésére, azaz nem csak pillanatos, hanem hosszabb ideig tartó birtoklására vonatkozó szándék sem.
A terheltek a rendőrök fellépésére (a tettenérés hatására) a pénztárcát, anélkül, hogy annak tartalmáról ténylegesen tudomást szereztek volna, eldobták. Ekként pedig kétséges, amennyiben a cselekményen nem érik tetten őket a „megszerzés" fogalmi ismérveit is megvalósító tartóssággal, - és nem csak pillanatosan, rövid ideig - birtokolták volna az elvett közokiratot. Figyelemmel arra is, hogy közokirat megszerzésére irányuló egyenes szándékra adatok nem merültek fel, nincs kizárva annak lehetősége, hogy tettenérés hiányában is eldobták volna a kérdéses személyi igazolványt, miután az elvett pénztárca tartalmáról meggyőződnek.

A kétségeket pedig a bűnösség megállapítás körében sem lehet a terheltek terhére értékelni.

Ehhez képest, mivel a terheltek bűnösségének megállapítása a Btk.277.§-ának (1) bekezdésében meghatározott közokirattal visszaélés vétsége vonatkozásában az anyagi jogszabályokat sértette, a Legfelsőbb Bíróság a Be.427.§-a (1) bekezdésének a) pontja alkalmazásával az I. r. terhelt tekintetében az első- és a másodfokú bíróság ítéletét, míg a II. és III. r. terheltek tekintetében az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta. A terhelteket a Be.6.§-a (3) bekezdésének a) pontjában írt okból - bűncselekmény hiányában - a Be.331.§-ának (1) bekezdése alapján az ellenük - tettesként, illetve bűnsegédként elkövetett - közokirattal visszaélés vétsége miatt emelt vád alól felmentette.

Miután az eljárt bíróságok az adott jogkérdésben a Legfelsőbb Bíróság elvi határozataival ellentétes jogi álláspontra helyezkedtek - amit egyébként a védői felülvizsgálati indítvány is okkal sérelmezett - a Legfelsőbb Bíróság szükségesnek tartja kitérni arra a kérdésre is, hogy ez mennyiben megengedett, pusztán az eltérés alap lehet-e törvénysértés megállapítására. 

Az Alkotmány rendelkezései szerint a Legfelsőbb Bíróság biztosítja a bíróságok jogalkalmazásának egységét, jogegységi határozatai a bíróságokra kötelezőek (47.§ (2) bekezdés). Az Alkotmány másik rendelkezése szerint a bírák függetlenek, és csak a törvénynek vannak alárendelve (50.§ (3) bekezdés).

A bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. tv. (Bszi.) 27.§-ának (1) és (2) bekezdése szerint a bírósági jogalkalmazás egységének biztosítása a Legfelsőbb Bíróság feladata. A Legfelsőbb Bíróság az (1) bekezdésben meghatározott feladatának ellátása körében jogegységi határozatokat hoz, és elvi bírósági határozatokat tesz közzé. A bírósági jogalkalmazás egységének biztosítását szolgáló elvi bírósági határozatok közzétételére a „Legfelsőbb Bíróság Határozatainak Hivatalos Gyűjteményében", mint a Legfelsőbb Bíróság hivatalos lapjában kerül sor.

Az elsőfokú bíróság ítéletében egyet nem értését kifejezve hivatkozott (a bíróság számára csak a védelem által csatolt, egyébként az ítélet szövegösszefüggéséből követhetően általa nem ismert)a „2001/397. számú" határozatra, amelyet tévesen eseti döntésnek tekintett. E határozat azonban valójában elvi határozat volt, tehát olyan döntés, amelyet a Legfelsőbb Bíróság a jogalkalmazás egységének biztosítására a hivatalos lapjában közzétett, kifejezésre juttatván, hogy az abban foglalt jogértelmezést látja kívánatosnak. 

A Bszi. a közzétett elvi bírósági határozat - mint (a jogegységi határozat mellett) a bírósági jogalkalmazás egységét biztosító alkotmányos eszköz /12/2001. (V.14) AB határozat és 40/2007. (VI.20.) AB határozat/ - követésének kötelezettségéről nem szól. Nem tartalmaz olyan rendelkezést, mint amelyet az Alkotmány foglal magában a jogegységi határozat vonatkozásában. Az elvi határozatokkal egyet nem értés tehát nem tiltott, ám az attól eltérő álláspontra alapított döntés kétségtelenül a jogegység megsértését jelenti. (Az eltérés egyszersmind azzal a következménnyel is jár, hogy a felülvizsgálati eljárásban a döntésnek az elvi határozat szerinti megváltoztatása valószínű lesz). 

Abban az esetben pedig, ha az elvi határozattól eltérés az ítélkezési gyakorlatban széleskörűvé válik, ez indokolhatja a jogegységi eljárás lefolytatását és - a bíróságokra alkotmányosan kötelező - jogegységi határozat meghozatalát (Be.439.§ (1) bekezdés a) pontja).

Éppen az egységes bírói gyakorlat jövőbeni biztosítása érdekében az eljáró tanács elnöke köteles, a valamely elvi határozattal ellentétes elvi tartalmú határozatot, annak jogerőre emelkedése után, a bíróság elnökének bemutatni. A bíróság elnöke, illetve kollégiumvezetője pedig a vezetése alatt álló bíróságok ítélkezését folyamatosan figyelemmel kísérni, s amennyiben a bemutatott határozatokból, vizsgálatokból, avagy más módon arról szerez tudomást, hogy a vezetése, illetőleg a felügyelete alatt álló bíróságnál elvi kérdésben ellentétes gyakorlat alakult ki, vagy ellentétes elvi alapokon nyugvó jogerős határozatokat hoztak, erről a magasabb színtű bíróság elnökét tájékoztatja /Bszi.28.§-a/.

A felmentő rendelkezés következményeként szükségképpen felül kellett vizsgálni a támadott határozatoknak a kiszabott büntetésre, illetőleg az alkalmazott intézkedésre vonatkozó rendelkezéseit is.

Nem értett egyet a Legfelsőbb Bíróság a Legfőbb Ügyészség álláspontjával abban, hogy a bűnösség körének ekkénti szűkülése, a halmazati büntetés-kiszabás lehetőségének a megszűnése, az I. r. és II. r. terhelt esetében nem teszi szükségessé a kiszabott büntetés enyhítését.

A Legfelsőbb Bíróság úgy találta, hogy mindkét terhelt büntetésének enyhítése indokolt.

Az eljárt bíróságok két egyforma büntetésű tételű, és súlyú szándékos vétség miatt szabták ki a terheltekre a halmazati büntetést. A felmentés a halmazati büntetés kiszabás mellőzéséhez vezetett. Ez viszont szükségszerűen érinti a kiszabott büntetés mértékét, különös figyelemmel arra, hogy a felülvizsgált határozatokban az ún. „enyhítő-szakasz" nem került alkalmazásra.

Olyan büntetést kellett tehát a terheltekkel szemben kiszabni, (illetőleg olyan intézkedés alkalmazható) amelyet az elsőfokú bíróság bűnhalmazat nélkül, kizárólag a lopás - tettesi, illetve bűnsegédi elkövetése miatt alkalmazott volna, figyelembe véve az eset összes körülményeit, az enyhítő és a súlyosító tényezőket.

A III. r. terhelt esetében - akivel vele szemben a támadott határozat intézkedést tartalmazott - a fenti okok nem állnak fenn. Vonatkozásában a felmentés mellett a halmazatra utalás mellőzésével hatályában kellett fenntartani az ítélet egyéb rendelkezéseit.

Ezért a Legfelsőbb Bíróság a súlyosító körülmények köréből a halmazat értékelését mellőzve - az ügyben helyesen feltárt súlyosító és enyhítő körülményekre figyelemmel - a I. r. terhelt szabadságvesztés büntetését 9 hónapra, míg a II. r. terhelt fogházbüntetését 5 hónapra enyhítette.

Egyebekben a támadott határozatokat a terheltekkel szemben a halmazati büntetés kiszabására utalás mellőzésével, hatályában fenntartotta.

A felülvizsgálat során kirendelt védői díjként felmerült 11.400 Ft bűnügyi költséget a Be.429.§- (1) bekezdésének megfelelően az állam viseli.

A határozat elleni fellebbezést a Be.3.§-ának (4) bekezdése zárja ki.

Az ismételt felülvizsgálati indítvány tilalmáról a Be.418.§-ának (3) bekezdése és 421.§-ának (3) bekezdése rendelkezik.

A Legfelsőbb Bíróság ítélete a Be.420.§-ának (1) bekezdésén alapul.

Budapest, 2007. december 11.

Dr. Belegi József s.k. a tanács elnöke, Dr. Szabó Péter s.k. előadó bíró, Dr. Mészár Róza s.k. bíró

A kiadmány hiteléül:

bírósági tisztviselő
MGy