Gfv.X.30.290/2010/4.szám

A Legfelsőbb Bíróság mint felülvizsgálati bíróság a dr.D.Magyar László ügyvéd ... által képviselt ... felperesnek a dr.Babay Ákos ügyvéd ... által képviselt ... I.r. ... II.r. és ... III.r. alperesek ellen szerződés érvénytelenségének megállapítása iránt a Bács-Kiskun Megyei Bíróságon 9.G.40.049/2007. számon folyamatban volt és a Szegedi Ítélőtábla 2010. április 27-én kelt Gf.III.30.145/2010/5. számú ítéletével jogerősen befejezett perében a jogerős ítélet ellen a felperes által benyújtott felülvizsgálati kérelem folytán - tárgyaláson kívül - meghozta az alábbi

í t é l e t e t:

A Legfelsőbb Bíróság a Szegedi Ítélőtábla Gf.III.30.145/2010/5. számú ítéletének felülvizsgálati kérelemmel nem támadott részét nem érinti. A felülvizsgálati kérelemmel támadott rendelkezéseinek a peres felek perköltségviselésére vonatkozó részét hatályon kívül helyezi, és kötelezi a II.r.alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 nap alatt 329.300 (háromszázhuszonkilencezer-háromszáz) Ft elsőfokú perköltséget, amelyből 70.000 (hetvenezer) Ft után „Áfa" is jár; kötelezi a felperest, hogy szintén 15 nap alatt fizessen meg az I.r.alperesnek 212.900 (kettőszáztizenkettőezer-kilencszáz) Ft + „Áfa", a III.r.alperesnek 134.500 (egyszázharmincnégyezer-ötszáz) Ft +"Áfa" elsőfokú perköltséget; az Ir.alperesnek 38.500(harmincnyolcezerötszáz) Ft másodfokú perköltséget, amelyből 16.900 (tizenhatezerkilencszáz) Ft után „Áfa" is fizetendő, a III.r.alperesnek 16.600 (tizenhatezerhatszáz-száz)Ft másodfokú perköltséget, amelyből 8.000 (nyolcezer) Ft után"Áfa"is jár; a felperes és a II.r.alperes a saját eljárásával felmerült másodfokú eljárási költségeit maga viseli.  A Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet - beleértve a felperest és a II.r.alperest terhelő illeték lerovási kötelezettségről szóló rendelkezést - egyebekben hatályában fenntartja.

Kötelezi a felperest hogy  az illetékfeljegyzési-joga folytán le nem rótt 87.500 (nyolcvanhétezerötszáz) Ft felülvizsgálati eljárási illetéket a Magyar Államnak, külön felhívásra fizesse meg.

Ez ellen az ítélet ellen további felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s:

A felperesi gazdasági társaságot M. G. és O. I. alapította 1993. december 3-án. Mindkét tag egyúttal önálló aláírási joggal megválasztott ügyvezetője is volt a cégnek. Ügyvezetői megbízatásuk lejártát - 1998. december 3-át - követően, 2001. április 14-ig a felperesi társaságnak nem volt ügyvezetője. Ekkor M. G. került 5 évre megválasztásra. Cégjegyzési jogosultságát 2006. május 14-én jegyezte be a cégbíróság 2001. április 14-i hatállyal.

1995. július 1-jétől 1999. július 6-ig a felperesi társaságnál O. Gy., O. I. lánya illetve M. G. házastársa, könyvelői feladatokat látott el. A tagok egymás közötti viszonya, valamint M. G. és O. Gy. kapcsolata megromlott. Utóbb a házastársak házassága felbontásra került, a társaság tagjai pedig 1999. augusztus 3-án a felperesi társaság székhelyén jegyzőkönyvben rögzítették, hogy amennyiben az anyagiakban meg tudnak egyezni, O. I. az üzletrészét eladja a felperesi kft-nek. Ellenértékként, átadáskori értéken a felperesi cég ingóvagyonát, forgótőkéjét kapja meg. M. G. ezt követően megveszi az üzletrészt a felperesi kft-től. Az említett jegyzőkönyv aláírása után, dr.D. E. ügyvédi irodájában, O. I. kiválása érdekében szerződéstervezetek készültek. A tagok azonban nem tudtak véglegesen megállapodni. Végül O. I. felperesi társaságban fennállt tagsági viszonya 2000. január 20-án, üzletrészének O. Gy. történő átruházásával szűnt meg.

A II.r. alperesi egyszemélyes társaság az 1999. július 27-én kelt társasági szerződéssel jött létre. Cégjegyzékbe történő bejegyzésére 1999. szeptember 15-én került sor. Annak tagja O. I., ügyvezetője O. Gy. 2008. június 1-jéig, főtevékenységként a felperessel azonosan, üdítőital gyártásával foglalkozott.

1999. szeptember 29-én a felperes vagyontárgyai közül 15 db ingóság: 1 db 10 fejes félautomata palacktöltő, 1 db félautomata palackozó sor, 1 db Rover típusú szivattyú, 1 db kéttálcás ipari mosogató, 1 db villanymotor, 1 db csigaszivattyú, 1 db kézi refraktométer, 1 db előszűrő, 1 db számítógéprendszer monitorral, 1 db Epson LX nyomtató, 1 db  szünetmentes tápegység, 1 db RICOH 120 típusú faxkészülék, 1 db számítógép asztal, 1 db mikrohullámú sütő és 1 db 1,2 tonnás targonca O. I. családi házába, majd onnan meg nem határozható időpontban a II.r. alperes telephelyére került átszállításra. A szintén a felperes tulajdonát képező, 1 db 1 literes kétfészkes flakonszerszámot, a II.r. alperessel kötött szerződéses jogviszony alapján a III.r. alperes tartotta  birtokban, majd azt 2008. január 12-én a II.r. alpereshez visszaszállította. 

1999. szeptember 30-án O. Gy. 3 db, összesen 889.375 Ft-os számlát állított ki, számlakibocsátóként a felperest, vevőként az I.r. alperest, szolgáltatott ingóságként a megelőzően felsorolt ingóságokat feltüntetve. 1999. szeptember 30-án az I.r. alperes 916.056 Ft végösszegben e tárgyak eladását és a II.r. alperest vevőként feltüntetve újabb számlát készített. Az I.r. alperes az O. Gy. által kiállított számlán feltüntetett tárgyakat ténylegesen soha nem vette birtokba.

A Kiskőrösi Városi Bíróság az 1.B.221/2002/18. számú ítéletében kifejtett indokolása szerint azt állapította meg, hogy O. I. a perbeli ingóságokat M. G. beleegyezésével és tudtával, a közöttük létrejött megállapodás alapján vitte el.

A felperes keresetében a közte és az I.r. alperes, valamint az I. és a II.r. alperes között a perbeli ingóságok átruházására, 1999. szeptember 30-án kötött adásvételi szerződések semmisségének megállapítását, eredeti állapot helyreállításaként, az alpereseknek az ingóságok egyetemleges kiadására kötelezését kérte.  E tárgyi eszközök értékét 5.200.000 Ft-ban határozta meg. Utóbb, a peres eljárás során beszerzett szakértői vélemény alapján, azok együttes értékeként 1.458.200 Ft-ot jelölt meg. Előadta, hogy a perbeli adásvételi szerződések nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütköznek, mert az értékesítés célja az időközben alapított II.r. alperesi kft tevékenysége alapjainak megteremtése, a felperesi társaság működésének ellehetetlenítése volt. Utalt arra, hogy O. Gy. 1999. szeptember 30-án ez utóbbi nevében nem volt jogosult az I.r. alperessel kötött ügyletről számlát kiállítani. Hangsúlyozta azt is, hogy a tárgyi eszközök értékesítése a felperes üzleti és gazdasági érdekeivel ellentétben állt. Az lehetetlenné tette a gyártást és a forgalmazást. Hivatkozott arra is, hogy a perbeli szerződések megkötéséhez a taggyűlés hozzájárulására lett volna szükség. Utalt arra, hogy a szerződések megkötésének időpontjában a felperesi társaságnak nem volt ügyvezetője. Arra az esetre, ha a perbeli ingóságok természetbeni kiadására nincs mód, kérte kötelezni az alpereseket egyetemlegesen az ingóságok 1.458.200 Ft-os értékének megtérítésére és a fizetendő összeg után, 1999. szeptember 30-tól a kifizetésig járó törvényes késedelmi kamat megtérítésére.

Az alperesek a kereset elutasítását kérték. Állították, hogy a perbeli ingóságok tulajdonjogának átruházására a felperes tudtával és hozzájárulásával illetve a társaság két tagjának megegyezése alapján került sor. O. Gy. az ügyletkötések során nem a felperes képviselőjeként járt el, kizárólag adminisztratív feladatokat látott el. Hangsúlyozták azt is, hogy az I.r. alperes jóhiszeműen és ellenérték fejében szerzett tulajdonjogot, mivel a tárgyi eszközöket O. I-tól, a felperesi kft cégjegyzékbe bejegyzett ügyvezetőjétől vásárolta meg. Álláspontjuk szerint, a felperesi társaság két tagja közötti megállapodásra tekintettel, O. I. tulajdonjog szerzését vagy legalább azt meg lehet állapítani, hogy ő olyan személy volt, akire a tulajdonos az ingóságokat rábízta. A III.r. alperes állította, hogy a birtokában tartott flakonszerszámot a II.r. alperessel kötött szerződéses jogviszony alapján tartotta magánál. Vele szemben ez okból a felperes közvetlenül nem léphet fel. Utóbb bejelentette, hogy az említett ingóságot a II.r.alpereshez visszaszállította.

Az elsőfokú bíróság kiegészített ítéletével kötelezte a II.r. alperest a keresetlevélben megjelölt 16 db ingóság kiadására, mindösszesen 1.458.200 Ft értékben. Ezt meghaladóan a keresetet elutasította. Kötelezte az I. és a II.r. alpereseket egyetemlegesen, hogy fizessenek meg a felperes részére 128.000 Ft perköltséget, valamint kötelezte a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az I-III.r. alpereseknek, mint egyetemlegesen jogosultaknak, 100.000 Ft perköltséget. Ezt meghaladóan kimondta, hogy a peres felek költségeiket maguk viselik.

Határozatának indokolásában kifejtette: a bizonyítási eljárás során kétséget kizáróan megállapította, hogy O. Gy. a felperes és az I.r. alperes közötti ügyletkötésben nem vett részt. O. I. 1999. szeptember 30-án maga is tudomással bírt arról, hogy a felperes nevében nem járhat el. Az I.r. alperes ügyvezetőjével történt megállapodását sem a taggyűlés, sem a felperes - mivel ebben az időpontban nem volt ügyvezetője - nem hagyta jóvá. Az I.r. alperessel kötött megállapodás ezért tulajdonjogot nem keletkeztethetett. Az elsőfokú bíróság megállapította azt is, hogy O. I. szándéka valójában nem irányult a perbeli ingóságok tulajdonjogának átruházására. A Ptk. 205. §-a értelmében ezért, a felperes és az I.r. alperes között szerződés nem jött létre. Az I.r. alperes tulajdonjoga keletkezésének hiányában, a II.r. alperes részére történő átruházást sem tudta megállapítani.

Az elsőfokú bíróság ugyanakkor kifejtette: ha az érintett felek között a szerződés létrejötte mégis megállapítható lenne, az, nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütköző és semmis, figyelemmel az általa elérni kívánt célra.

Az elsőfokú bíróság szerint az I.r. alperes kereskedelmi forgalmon kívül sem szerezhetett volna tulajdonjogot O. I-tól, mint magánszemélytől. A felperes képviseletében, ebben az időben ugyanis nem volt olyan személy, aki a perbeli eszközöket O. I-ra rábízhatta volna. Ügyvezetők hiányában a felperesi taggyűlés sem volt összehívható, és emiatt, az sem bízhatta e személyre az ingóságokat. Az elsőfokú bíróság az I.r. alperes ügyvezetőjének jóhiszeműségét sem tudta megállapítani. Álláspontja szerint ugyanis nem járt el kellő gondossággal. Nem volt tisztában a felperes tulajdonosi és képviseleti szerkezetével. Az ügyletkötést megelőzően azonban kapott arról tájékoztatást, hogy O. I. a felperesi társaság tevékenységében nem kíván részt venni a továbbiakban. A perbeli vásárlás időpontjában a felperesi ügyvezetőkre vonatkozó cégjegyzéki adatok mellett a cégnyilvántartási iratokat is megtekinthette volna. Kellő körültekintés esetén észlelhette volna, hogy a felperesi céggel kapcsolatosan cégeljárás van folyamatban. Az elsőfokú bíróság utalt arra is, hogy a társaság tagjai által jegyzőkönyvbe foglalt megállapodás nem válhatott hatályossá, a tagok által is szükségesnek tartott további szerződések megkötése hiányában. Mindezekre tekintettel úgy ítélte meg, hogy a II.r. alperes a perbeli ingóságok birtoklására nem szerzett jogcímet, köteles ezért azokat a felperes részére kiadni. Nem tulajdonított jogi jelentőséget annak sem, hogy a 16 db tárgyi eszköz közül 15 db leselejtezésre került. Az alperesi előadás szerint ugyanis a selejtezés ellenére az ingóságok nem semmisültek meg. Az elsőfokú bíróság szerint, a II.r. alperes teljesítési kötelezettségét az sem befolyásolja, ha esetleg az említett tárgyakat szerződéses jogviszony alapján kívül álló harmadik személyek tartják birtokban. Azok ugyanis a dologkiadást arra hivatkozással, a felperessel szemben megtagadhatják.

Az elsőfokú bíróság a felperesi keresetet a szerződések megtámadása tekintetében teljes egészében eredményesnek találta. Eredményesnek tartotta az ingóságok kiadása iránti kötelezésre irányuló kérelmet is, azzal azonban, hogy az eredetileg érvényesített 5.200.000 Ft-os igényhez képest, a szakértői vélemény alapján megállapított 1.458.200 Ft-os tárgyi eszköz értékre tekintettel a pernyertesség, pervesztesség arányát 28-72 %-ban határozta meg. Ennek figyelembevételével rendelkezett a felperes által lerótt eljárási illeték és előlegezett szakértői díj összegét is magában foglaló, a felperest megillető perköltségről. A pervesztesség, pernyertesség arányában marasztalta ugyanakkor a felperest, az alpereseket képviselő ügyvéd munkadíjának költségeiből álló perköltségben. Utalt arra, hogy az alperesek és ügyvédjük közötti megbízási szerződésben foglalt munkadíjnál alacsonyabb összegben határozta meg az őket megillető perköltséget, mert azt így találta arányban állónak a kifejtett ügyvédi tevékenységgel.

A valamennyi peres fél által benyújtott fellebbezés folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság kiegészített ítéletét részben megváltoztatta, annak a perköltségre vonatkozó rendelkezéseit teljes körűen mellőzte és kötelezte a felperest, hogy 15 nap alatt fizessen meg az I.r. alperesnek 500.000 Ft, a II.r. alperesnek 182.814 Ft és a III.r. alperesnek 362.500 Ft perköltséget. Egyebekben az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta.

Kötelezte az I.r. alperest 33.200 Ft, a III.r. alperest 25.500 Ft fellebbezési eljárási illetéknek 8 nap alatti - leletezés terhe melletti - pótlólagos megfizetésére. Kötelezte a felperest, hogy 15 nap alatt fizessen meg az I.r. alperesnek 47.957 Ft, a III.r. alperesnek 34.126 Ft másodfokú perköltséget. Kimondta, hogy ezt meghaladóan a peres felek a másodfokú eljárási költségeiket maguk viselik.

A másodfokú bíróság határozatának indokolásában rögzítette: alaptalannak tartotta mind a felperes fellebbezését, mind a II.r. alperes per főtárgyát érintő jogorvoslati kérelmét. Az I., a II. és a III.r. alpereseknek a perköltségre vonatkozó fellebbezését ezzel szemben, túlnyomórészt alaposnak találta.

Jogi álláspontja szerint a felperes alaptalanul sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság a keresetét a kártérítés iránti részben nem bírálta el. Ez az igény ugyanis másodlagosan, eshetőlegesen került előterjesztésre. Az eshetőleges keresetről pedig csak az elsődleges kereseti kérelem alaptalansága esetén kell döntenie a bíróságnak.
 Rámutatott arra is a másodfokú bíróság: az elsőfokú bíróság az elsődleges keresetnek helytadva, kötelezte a II.r. alperest az ingóságok kiadására. Külön-külön és együttesen, összegszerűségében is meghatározta az egyes ingóságok értékét. A másodlagos kérelem elbírálásának eljárásjogi feltételei ezért nem álltak fenn. 
Utalt arra is a másodfokú bíróság, hogy az ingók természetbeni kiadásának bármely okból történő elmaradása esetén, a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (Vht.) 179. §-a alapján az ingóságok értéke erejéig folytatható lesz a végrehajtás. A felperes így, vagy az ingóságokhoz, vagy azok ellenértékéhez már az elsőfokú ítélet rendelkezése folytán hozzájuthat. Önmagában az ingóságok hiánya egy kártérítési igény előterjesztésének alapjául nem szolgálhat, egyéb jogszabályi feltételek fennállásának bizonyítása nélkül.

A másodfokú bíróság kifejtette azt is: az elsőfokú eljárás során lefolytatott bizonyítás eredményeként arra következtetett, hogy a felperes és az I.r. alperes illetve az I. és a II.r. alperes között nem jött létre szerződés. A perbeli ingóságok nem egy, az I.r. alperessel kötött megállapodás folytán kerültek a II.r. alpereshez. A szerződések létrejöttének hiánya miatt ezért az érvénytelenségre alapított kereset érdemi vizsgálatára nem kerülhet sor. A jogszabályba, nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközés és annak folytán semmisség megállapítása iránti kereseti kérelmet el kell utasítani. A másodfokú bíróság ezért az elsőfokú ítélet indokolásából mellőzte a szerződések érvénytelenségére, a nyilvánvaló jóerkölcsbe ütközésére vonatkozó megállapításokat.

Egyetértett az elsőfokú bírósággal abban, hogy O. I. a perbeli ingóságokat a II.r. alperes részére kívánta biztosítani. Sem az ő, sem az I.r. alperes szándéka nem irányult valóságos ügyletek létrehozására. A számlák kiállítása ellenére, az I.r. alperessel akarat egyezséggel létrehozott adásvételi szerződés létrejöttét megállapítani nem lehetett. Ebből következik, hogy szükségtelenek az elsőfokú ítéletnek az I.r. alperes ügyletkötés során tanúsított jóhiszeműségének és ellenérték fejében történő szerzésének vizsgálatára vonatkozó megállapításai is.

A másodfokú bíróság kifejtette: a felperesi keresetet - tartalmánál fogva - ingók kiadása iránti keresetként értelmezte. A jogalap nélküli birtoklásról szóló döntés korlátját nem akadályozta, hogy a felperes - tévesen - érvénytelenség és annak jogkövetkezményei címén terjesztette elő az erre vonatkozó igényét. A létre nem jött szerződés esetében is, ugyanis, a felek közötti jogviszonyból eredő követelések elszámolására a Ptk.-nak a jogalap nélküli birtoklásra vonatkozó szabályait kell alkalmazni, és a döntés alapjául szolgáló tények rendelkezésre állnak.

A másodfokú bíróság ezt követően azt vizsgálta, hogy a felperestől O. I-hoz jogszerűen kerültek-e a perbeli ingóságok, és annak következtében a felperes tulajdonjoga vagy birtokláshoz való joga megszűnt-e. 

Megállapította, hogy a felperes tagjai - nem vitásan - tárgyalásokat folytattak O. I. üzletrészének átruházásáról, az ellenértéknek a felperesi ingóságokkal való kiegyenlítéséről. Végleges megállapodás azonban nem jött létre közöttük. O. I. nem szerezhette meg a perbeli ingóságok tulajdonjogát üzletrészének ellenértékeként.

A másodfokú bíróság jogi álláspontja szerint az említett üzletrésznek a felperesi ingóságok fejében történő átruházására vonatkozó szándékot rögzítő 1999. augusztus 3-i, a felperesi társaság két tagja által aláírt jegyzőkönyv, a jogvita eldöntése során irányadó, a gazdasági társaságokról szóló 1997. évi CXLIV. törvény (a továbbiakban: Gt.) 154. § (1) bekezdése értelmében nem volt tekinthető olyan taggyűlés tartása nélküli határozatnak, amely O. I. részére tulajdonjogot keletkeztethetett volna. Az üzletrész ellenértéke, az ingóságok pontos köre nem került meghatározásra. Az sem nyert továbbá igazolást, hogy az üzletrész megszerzéséhez a társaság rendelkezett törzstőkén felüli vagyonnal.

A másodfokú bíróság a következtetéseinek alátámasztására, utalt arra, hogy O. I. végül is nem a felperesi társaság részére értékesítette üzletrészét, hanem azt utóbb leányának ajándékozta.

A másodfokú bíróság szerint, megválasztott ügyvezetők és taggyűlési jóváhagyás hiányában, nem volt megállapítható az sem, hogy a felperes rábízta a perbeli ingóságokat O. I-ra. Az ingóságok birtokba vétele, a felperesi jogszerű nyilatkozat megtételét nem igazolja. 
Miután O. I. sem az ingóságok tulajdonjogát nem szerezte meg, sem rábízással az azok feletti birtokláshoz való joghoz nem juthatott, tőle a II.r. alperes sem szerezhetett jogcímet a birtokban tartásra. Jogcím nélküli birtokosként, ezért köteles azokat a felperesnek kiadni. 
Az ingóságok értékének meghatározása, a felperes által sem vitatott, szakértői véleményen alapszik. A másodfokú bíróság emiatt úgy találta, hogy az elsőfokú bíróság helytállóan kötelezte a II.r.alperest a külön-külön és együttesen is meghatározott értékű ingóságok kiadására. A felperes állításával szemben rámutatott: ez a kötelezettség azért csak a II.r. alperest terheli, mert szerződéses jogviszony alapján a kétfészkes flakonszerszámot birtokában tartó III.r. alperessel szemben a felperes közvetlenül nem léphet fel. A másodfokú bíróság utalt azonban arra, hogy az elsőfokú eljárás alatt kétségessé vált az is, hogy a III.r. alperes egyáltalán birtokában tartja-e jelenleg is az említett ingóságot.

A másodfokú bíróság a perköltség viseléséről az elsőfokú bíróság által meghatározott pervesztesség, pernyertesség arányában rendelkezett. Kifejtette: a Pp. 24-26. §-ai értelmében, a pertárgy értéket a felperesnek kell megjelölnie. Ennek hiányában is a keresettel érvényesített követelés értéke az irányadó. A Pp. 27. § (1) bekezdéséből következően, a pertárgyérték meghatározásakor a keresetlevél benyújtásának időpontja az irányadó. A kereset utóbb történő leszállítása a pertárgyértékre nem hat ki. Ez tükröződik az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (a továbbiakban: Itv.) 39. § (1) bekezdésében illetve 41. § (2) bekezdésében is. Ez utóbbi jogszabály kimondja ugyanis, hogy az eljárás tárgya értékének a felek általi leszállítása vagy utólag alacsonyabb összegben való megállapítása nem ad lehetőséget az illetékalap mérséklésére. A másodfokú bíróság ezért arra az álláspontra helyezkedett, hogy önmagában a leszállított kereseti kérelem alapossága nem jelenti azt, hogy az eredetileg követelt összegszerűség a pertárgyérték és az azzal összefüggő költségviselés elszámolása során figyelmen kívül hagyható. Rámutatott: az I. és a II.r. alperes vonatkozásában 5.200.000 Ft-ban, a III.r. alperes vonatkozásában 3.400.000 Ft-ban kellett meghatározni a felperes által előterjesztett követelés pertárgy értékét. A felperes kereseti kérelme az I. és a III.r. alperessel szemben teljes egészében megalapozatlan volt, mert az I.r. alperessel szembeni szerződés érvénytelenségére alapított keresetnek, és a III.r. alperessel szembeni ingók kiadása iránti igénynek a bíróság nem adhatott helyt. A felperes II.r. alperessel szembeni kereseti kérelme is csak az ingók kiadása iránti igény vonatkozásában volt alapos. Az eredetileg érvényesített pertárgy értékű követeléshez viszonyítva azonban e tekintetben a pervesztesség, pernyertesség arányát 28-72 %-os arányban az elsőfokú bíróság helytállóan állapította meg. 
A másodfokú bíróság szerint azonban mindezek figyelembevételével tévesen került sor a felek perköltségeinek meghatározására az elsőfokú ítéletben. A felperes által lerótt kereseti illetékként: 312.000 Ft-ot, a bírósági eljárásban megállapított ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VIII.22.) IM rendelet (a továbbiakban: IM rendelet) 3. § (2) bekezdése alapján számítható ügyvédi munkadíjként: 260.000 Ft-ot + ÁFÁ-t azaz 325.000 Ft-ot, a felperes által előlegezett tanúdíjként 2.800 Ft-ot, és szakértői díjként: 166.116 Ft-ot, együttesen 805.916 Ft-ot tartott helyesnek felmerült perköltség címén elszámolni. 
A felperesi 28 %-os pernyertességre tekintettel, ezen összeg 28 %-át a II.r. alperes terhére állapította meg.

Az I-III.r. alperesek perköltsége vonatkozásában a másodfokú bíróság kifejtette: a jogi képviselővel külön-külön kötött megállapodásban meghatározott díjakat a perköltség megállapításakor figyelembe kell venni. Az IM. rendelet 2. § (2) bekezdésében írt feltételek hiányában ugyanis a kikötött díjaknál alacsonyabb összeg megállapításának nincs helye.

Az I.r. alperes tekintetében a 260.000 Ft + ÁFA, azaz 325.000 Ft ügyvédi munkadíj mellett, tárgyalásonként 20.000 Ft + ÁFA összeggel számolva, hét tárgyaláson való részvételre tekintettel, további 140.000 Ft + ÁFA, azaz 175 Ft figyelembevételével, mindösszesen 500.000 Ft perköltséget  állapított meg.

A II.r. alperes vonatkozásában figyelembe vette, hogy a II.r. alperes 67.320 Ft szakértői díjat is előlegezett. Javára ezért a teljes elsőfokú perköltséget 567.320 Ft-ban határozta meg. A III.r. alperessel szemben érvényesített 3.400.000 Ft-os pertárgyértékre figyelemmel a kikötött munkadíjat 170.000 Ft + ÁFA azaz 212.500 Ft-ban fogadta el. Ehhez hozzászámította a III.r. alperes képviseletében, hat tárgyaláson való részvétellel felmerült további 120.000 Ft + ÁFA díjat, és így a III.r. alperes részére összesen 362.500 Ft-ot állapított meg. 
A másodfokú bíróság az I. és a III.r. alperesek tekintetében a felperes teljes pervesztessége miatt, a megelőzően ismertetettek szerint kiszámított teljes összegre  a felperesi perköltség viselési kötelezettséget megállapította. A II.r. alperes javára a teljes perköltségnek a 72 %-át, a 408.470 Ft-ot vett figyelembe, és ebből levonta a felperesnek a 28 %-os pernyertessége folytán járó perköltséget. Az így adódó különbözet, 182.814 Ft megfizetésére kötelezte a felperest.

A másodfokú bíróság a fellebbezési eljárásban felmerült perköltségek viseléséről arra figyelemmel rendelkezett, hogy a felperes és a II.r. alperes a per főtárgyát tekintve alaptalan fellebbezést terjesztett elő.
 Mivel az I., a II. és a III.r. alperesnek a perköltség megváltoztatására irányuló fellebbezését ezzel szemben alaposnak találta, a javukra az alábbiak szerint állapította meg a fellebbezési eljárási költséget. Az I.r. alperes fellebbezésének pertárgyértékét 553.000 Ft-ban határozta meg. Ő ugyanis 425.000 Ft-tal kérte felemelni a neki járó perköltséget, és kérte mellőzni az őt terhelő 128.000 Ft perköltség fizetési kötelezettségét. A másodfokú bíróság utalt azonban arra, hogy ilyen pertárgyértékű fellebbezés mellett az I.r. alperesnek 33.200 Ft összegű fellebbezési eljárási illetékfizetési kötelezettsége is keletkezett. A közte és ügyvédje között létrejött díjmegállapodás alapján a másodfokú eljárásban számítható ügyvédi munkadíjat 13.825 Ft + ÁFA, azaz 17.281 Ft-os összegben határozta meg. A másodfokú bíróság ugyanakkor rámutatott: az I.r. alperes fellebbezésében írtak ellenére nyolc tárgyalás helyett, csak hét tárgyaláson való részvétellel lehetett számolni. Így a fellebbezés 20.000 Ft + ÁFA azaz 25.000 Ft erejéig nem volt megalapozott. Az I.r alperes javára 95%-os pernyertesség vehető figyelembe. Az I.r. alperes az összes másodfokú költségéből: 50.481 Ft-ból ezért 47.957 Ft megfizetésére tarthat igényt.

A másodfokú bíróság a III.r. alperes fellebbezésének pertárgyértékét 425.000 Ft-ban, a lerovandó fellebbezési illetéket 25.500 Ft-ban határozta meg. A III.r. alperes által becsatolt jogi képviselővel kötött díjmegállapodás alapján 10.625 Ft + ÁFA, azaz 13.280 Ft-ot számolt el. A III.r. alperes fellebbezését 40.000 Ft + ÁFA, azaz 50.000 Ft erejéig nem tartotta alaposnak, mivel javára csak hat tárgyaláson való részvételt tartott igazoltnak. A másodfokú bíróság ezért a III.r. alperes pernyertességét 88 %-ban határozta meg. Az összes másodfokú költségének, 38.780 Ft-nak a 88 %-a, 34.126 Ft megfizetésére kötelezte a felperest.

A másodfokú bíróság a felperesnek  és a II.r. alperesnek a per főtárgya tekintetében előterjesztett 1.458.200 Ft pertárgyértékű fellebbezését alaptalannak tartotta. A II.r. alperes fellebbezését a perköltség vonatkozásában csak járulékosnak tekintette, így kimondta, hogy e peres felek a felmerült költségeiket maguk kötelesek viselni.
Utalt arra is, hogy az I. és a III.r. alperes a fellebbezésére illetéket nem rótt le. Az Itv. 74. § (2), illetve (3) bekezdése értelmében emiatt, mulasztási bírság terhével kötelezte őket a megfizetésre.

A jogerős ítélettel szemben kizárólag a felperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet. Elsődlegesen kérte annak hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság ítéletének részbeni megváltoztatását. Kérte a perbeli szerződések jogszabályba, illetve nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközésének - semmisségének - megállapítását. Kérte továbbá kötelezni az I. és a II.r. alperest feltételesen és egyetemlegesen arra: ha a perbeli ingóságok összességének vagy azok bármelyikének kiadása természetben nem lehetséges, úgy kártérítésként, az ingóságok szakértő által megállapított értékét és annak 1999. szeptember 29-től a kifizetésig járó törvényes késedelmi kamatait fizessék meg részére. Kérte, ha az 1 db 1 literes kétfészkes flakonszerszám természetbeni kiadására nem lenne mód, úgy annak értéke megtérítésére az I. és a II.r. alperesek mellett a III.r. alperest is egyetemlegesen kötelezze a bíróság. Az alperesek egyetemleges perköltség viselésre kötelezése iránt is igényt terjesztett elő.

A felperes másodlagosan a felülvizsgálattal támadott -jogerős ítélet hatályon kívül helyezését, az elsőfokú vagy a másodfokú bíróság új eljárásra, új határozat hozatalára utasítását is indítványozta.

Előadta, hogy a jogerős ítélet a nyilvánvalóan jóerkölcsbe illetve jogszabályba ütköző semmisségről rendelkező Ptk. 200 § (2) bekezdését, a perbeli időszakban hatályos, és a színlelt szerződés semmisségére vonatkozó Ptk. 207. § (4) bekezdését, az álképviseletről szóló Ptk. 221. §-át, a szerződés létrejöttének feltételeit meghatározó Ptk. 205. §-át sérti. Állította, hogy a perbeli szerződések semmissége megállapításának feltételei fennálltak. Az ingók kiadása iránti igényének jogcímét helyesen jelölte meg. Állította azt is, hogy a jogerős ítélet tévesen foglalt állást a szerződéskötést megelőző helyzet visszaállításának kérdésében.  A felperes hivatkozott a kártérítési igénye elbírálásának mellőzése miatt, a Ptk. 339. § (1) bekezdése, a közös károkozók egyetemleges helytállási kötelezettségéről rendelkező 344. § (1) bekezdése, a kártérítés módjáról szóló Ptk. 355. §-ának megsértésre is. Álláspontja szerint sérelmet szenvedett a tulajdonost megillető birtokvédelemről szóló Ptk. 115. § (3) bekezdése, a jogalap nélküli birtokosnak a dolog kiadására vonatkozó kötelezettségéről rendelkező Ptk. 193. § (1) bekezdése, a jogalap nélkül birtokost terhelő kártérítésről rendelkező Ptk. 195. §-a, a felelős őrző kártérítési kötelezettségéről szóló Ptk. 196. §-a. Sérelmezte továbbá a másodfokú bíróságnak a perköltség viselésével illetve pervesztesség, pernyertesség arányának megállapításával kapcsolatos álláspontját, hivatkozva a Pp. 24-26. §-ában illetve 75. §-ában és 77-82. §-ában foglalt szabályokra.

Az alperesek felülvizsgálati ellenkérelmet nem terjesztettek elő.

A Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálta. Megállapította, hogy a támadott határozat a per főtárgya tekintetében nem, a perköltségviselésre vonatkozó részében jogszabálysértő.

Az eljárt bíróságok által megállapított, - és a felek által sem vitatott - tényállás alapján a másodfokú bíróság helytálló jogi következtetésekre jutott. A felperes és az I.r. illetve a II.r. alperes könyvelésében fellelhető számlák ellenére, ténylegesen a felperes és az I.r. alperes illetve az I.r. alperes és a II.r. alperes között - a Ptk. 205. § (1) bekezdése értelmében - a perbeli ingóságokra vonatkozóan adásvételi szerződés nem jött létre. O. I. ugyanis az I.r. alperessel - ténylegesen - az ingóságok átruházására nem kötött megállapodást. Erre utal az, hogy az I.r.alperes birtokába azok soha nem kerültek, a részére kiállított számlát követően, az I.r.alperes nyomban számlát állított ki a II.r.alperes részére. Az I.r. alperes és a II.r. alperes között sem jött létre ténylegesen szerződés. A perbeli ingóságok  tulajdonjogának az I.r.alperes általi megszerezése hiányában, fel sem merülhetett a II.r.alperes részére történő továbbértékesítés lehetősége.  Az érintett ingóságok -valójában - közvetlenül O. I-tól kerültek a II.r. alpereshez.

Megállapodás hiányában nem volt olyan, a felperes és az I.r. alperes illetve az I. és a II.r. alperes között létrejött szerződés, amelynek jogszabályba ütközése, illetve nyilvánvalóan jó erkölcsbe ütközése megállapítható lett volna. Nem létező szerződés érvénytelensége fel sem merülhet. Alaptalanul sérelmezte ezért a felperes a Ptk. 200. § (2) bekezdésének, illetve a Ptk. 207. § (4) bekezdésének valamint a Ptk. 205. § (1) bekezdésének megsértését is. Ügyletkötés hiányában alaptalan volt az, az állítása is, hogy O. I. álképviselőként eljárt. 

A Legfelsőbb Bíróság egyetértett a másodfokú bírósággal abban is, hogy a Ptk. 237. § (1) bekezdése alkalmazásának - miután a semmisség megállapítására nem került sor - nem volt helye. Kizárólag az volt vizsgálandó, hogy a felperes megalapozottan hivatkozik-e arra, hogy a perbeli ingóságokat arra vonatkozó jogalap nélkül tartja birtokában a II.r. alperes.
 A másodfokú bíróság a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján okszerűen megállapított tényállásból helyesen következtetett arra, hogy O. I. a perbeli ingóságok tulajdonjogát nem szerezte meg. Az említett személy tulajdonszerzésére ugyanis szerződés közte és a felperes között nem jött létre, miután felperesi törvényes képviselő hiányában nem volt olyan személy, aki a felperes nevében. joghatályos nyilatkozatot tehetett volna. A rendelkezésre álló iratok szerint, tulajdonjogot keletkeztető társasági jogi megállapodások, határozatok sem születtek. A másodfokú bíróság arra is helyesen következtetett a megelőzően említett okokból, hogy O. I. olyan személynek sem volt tekinthető, akire a felperes a perbeli ingóságokat rábízta volna. A II.r. alperes ezért nem rendelkezett jogcímmel az ingóságok birtokban tartására. Azokat köteles a Ptk. 193. § (1) bekezdése alapján a felperesnek kiadni.

A felperes kereseti kérelme alapján az eljárt bíróságoknak - figyelemmel a Pp. 215. §-ában foglaltakra - nem kellett dönteniük az ingók kiadására vonatkozó igényen túl, egyéb kérelemről. 
A felperes ugyanis a jogalap nélküli birtoklással összefüggésben kártérítési igényt nem terjesztett elő.
A kártérítésként jelölt kérelme - tartalmánál fogva -, valójában az ingók értékének megtérítése iránti igény volt. Tévedett ezért a másodfokú bíróság, amikor azt eshetőlegesen előterjesztett keresetnek tekintette.
E kérelemről valójában az elsőfokú és a másodfokú bíróság is rendelkezett. Az elsőfokú bíróság ugyanis a perbeli ingóságok értékét meghatározta külön-külön és együttesen is. A döntését ebben a részben helyben hagyó másodfokú ítéletre tekintettel, így a felperes igényének megfelelően, ha az ingóságok bármelyikének a természetbeni kiszolgáltatása meghiúsul, a II.r. alperestől a felperes a megjelölt értékhez jogerős ítélet alapján hozzájuthat. Az ingóság értékének megfelelő pénzösszeg kifizetése iránt -önkéntes teljesítés hiányában- végrehajtási eljárás folytatható. A II.r. alperest - a felperesi kérelem alapján - elsődlegesen az ingók kiadására vonatkozó kötelezettség terheli. Ingók után kamatfizetési kötelezettség nem állapítható meg. Kamatot ugyanis kizárólag pénztartozás után lehet követelni a Ptk.301.§(1)bekezdése alapján. A II.r. alperest kizárólag attól az időponttól kezdődően fogja kamatfizetési kötelezettség terhelni, amikortól a dolog kiadása helyett, annak hiánya miatt, a pénzfizetési kötelezettsége beáll.

A Legfelsőbb Bíróság a perköltség elszámolása tekintetében mindezzel szemben a Pp.78.§(1)bekezdésének illetve a 81§(1)bekezdésének megsértését megállapította.

A felperes eredeti kérelme- amint az megelőzően kifejtésre került - ingóságok kiadására irányult. E keresetet a felperes a peres eljárás során változatlanul fenntartotta. Mindvégig ugyanazokra az ingóságokra tartott igényt, amelyeknek értékét utóbb, az általa bejelentett összegnél szakértő alacsonyabban állapította meg. A felperes erre tekintettel az értékre tett nyilatkozatát módosította. E módosítás az eredeti -ingók kiadása iránti - keresetét, amely tekintetében a II.r. alperessel szemben teljes egészében pernyertes lett, nem érintette. Tévedtek ezért az eljárt bíróságok, amikor a felperesi kereset alapján az elsőfokú eljárási pertárgyértéket nem a követelt ingóságok szakértő által megállapított értékére - 1.458.200 Ft-ra- illetve a III.r.alperessel szembeni követelés alapján, 285.000Ft-ra - tekintettel állapították meg. A másodfokú bíróság tévedett akkor is, amikor a felperesi és a II.r.alperesi fellebbezés pertárgyértékét szintén nem a megelőzőek szerint határozta meg. 
A Legfelsőbb Bíróság abban egyetértett ezzel szemben a másodfokú bírósággal, hogy az IM rendelet 2.§(1)bekezdés a)pontja értelmében az alperesek jogi képviseleti költségét a külön megállapodásban kikötöttek alapján kellett elszámolni. Az említett jogszabályban írt főszabálytól, az IM rendelet 2.§(2)bekezdése szerint nem volt indokolt eltérni, figyelemmel a jogvita pertartamára, a széleskörű bizonyítási eljárásra, a képviseleti munkadíj mértékének az általánostól csak kis mértékben történt, eltérő meghatározására.
A megelőzően kifejtettek tükrében, a felperesnek az I.r.alperessel szembeni teljes perveszteségére tekintettel, elsőfokú perköltségként ezen alperes részére meg kell fizetnie: 72.900 Ft + ÁFA munkadíjat, illetve hét tárgyaláson való részvételre tekintettel: 140.000 Ft-ot + ÁFÁ-t, azaz, összesen: 212.900 Ft-ot + ÁFÁ-t. A III.r.alperessel szembeni teljes pervesztesség miatt -285.000 Ft pertárgyérték alapján, 14.250 Ft+ ÁFA és hat tárgyaláson való részvétel miatt, 120.000Ft +ÁFA munkadíjból álló, összesen:134.250 Ft + ÁFA összegben merült fel a felperesnek perköltség viselési kötelezettsége.
Ezzel szemben a felperes igényt tarthat: 87.500 Ft eljárási illeték, 2.800 Ft tanú részére kifizetett jelenléti költség, 166.116Ft előlegezett szakértői munkadíj, 72.900 Ft +ÁFA ügyvédi munkadíj - összesen:329.316 Ft, kerekítve: 329.300 Ft megfizetésére a II.r.alperessel szemben, az azzal szembeni teljes pernyertessége miatt.

A másodfokú eljárás során a felperes és a II.r.alperes a per főtárgya tekintetében pervesztes lett. Költséget egymással szemben nem igényelhetnek, saját költségeiket maguk viselik.

Az I.r.alperes az elsőfokú bíróság perköltséggel kapcsolatos, 553.000 Ft pertárgyértékű fellebbezése alapján, a 33.200 Ft fellebbezési illetékből, 13.825 Ft+ÁFA illetve a 20.000 Ft+ÁFA tárgyaláson való részvételből eredő ügyvédi munkadíj alapján felmerült, összesen 67.025 Ft perköltségből, a felülvizsgálati határozat alapján kb.50%-os pernyertességére tekintettel, kerekítve:38.500Ft megtérítését követelheti a felperestől. A III.r.alperesnek, a 425.000Ft pertárgyértékű fellebbezése alapján, 25.500 Ft illeték költsége, 20.000 Ft+ÁFA tárgyaláson való részvétel miatti, illetve, 14.250Ft+ ÁFA ügyvédi munkadíjból eredő, összesen:59.750Ft perköltsége keletkezett. A felülvizsgálati eljárás során hozott határozat tükrében, pernyertessége kb. 30%-os, így kerekítve, 16.600 Ft megtérítésre tarthat igényt a felperestől.

A felülvizsgálati eljárás során az alperesek ellenkérelmet nem terjesztettek elő. Igazolt eljárási költségük nem merült fel. A felperes a per főtárgya tekintetében eredménytelenül terjesztette elő a felülvizsgálati kérelmét, így perköltségre ő sem tarthat igényt.

A személyes illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt felülvizsgálati eljárási illetéket az Itv. 59. § (1) bekezdése alapján külön felhívásra köteles megtéríteni.

Budapest, 2011. február 25.

Dr.Bodor Mária sk. a tanács elnöke, Dr.Pethőné dr.Kovács Ágnes sk. előadó bíró, Dr.Csőke Andrea sk. bíró