Fővárosi Munkaügyi Bíróság
1027 Budapest, Gyorskocsi u. 52.
27. M. 4093/ 2007/ 20.

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

A Fővárosi Munkaügyi Bíróság

dr. Baranyai B. Zoltán ügyvéd (címe) által képviselt 
felperes neve  (címe) felperesnek,

Berta & Lázár Ügyvédi Iroda (ü. i.: dr. Berta Csaba ügyvéd, címe) által képviselt 
alperes neve  (alperes címe) alperes ellen

munkaviszony jogellenes megszüntetése és jogkövetkezményei  iránt indított perében meghozta az alábbi

í t é l e t e t : 

A bíróság megállapítja, hogy az alperes 2007. augusztus 22. napján kelt rendkívüli felmondásával jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, a munkaviszony az ítélet jogerőre emelkedésének napján szűnik meg.

Kötelezi a bíróság az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek
–	elmaradt munkabér címén 1.408.614,- (Egymillió-négyszáznyolcezer-hatszáztizennégy) Ft-ot és ennek 2008. május 10. napjától a kifizetésig a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző utolsó naptári napon érvényes jegybanki alapkamattal egyező mértékű kamatát,
–	felmentési időre járó átlagkereset címén 119.294,- (Száztizenkilencezer-kettőszázkilencvennégy) Ft-ot,
–	végkielégítés címén 477.180,- (Négyszázhetvenhétezer-egyszáznyolcvan) Ft-ot,
–	8 (nyolc) havi átlagkereset címén 636.239,- (Hatszázharminchatezer-kettőszázharminckilenc) Ft-ot.

Ezt meghaladóan a bíróság a felperes keresetét elutasítja.

Kötelezi a bíróság az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperes részére 57.000,- (Ötvenhétezer) Ft perköltséget.

Kötelezi a bíróság az alperest, hogy - az APEH külön felhívására - fizessen meg 57.000,- (Ötvenhétezer) Ft eljárási illetéket.

Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított 15 napon belül van helye fellebbezésnek, melyet a Fővárosi Bírósághoz címezve a Fővárosi Munkaügyi Bíróságnál lehet 3 példányban előterjeszteni. 

A felek kérhetik a fellebbezés tárgyaláson kívüli elbírálását. Ha a fellebbezés csak kamatfizetésre, a perköltség viselésre vagy összegére, illetve a meg nem fizetett illeték megfizetésére vonatkozik, a teljesítési határidővel, vagy az ítélet indokolása ellen irányul, a fellebbező fél a fellebbezésben kérheti tárgyalás megtartását.

I n d o k o l á s :

A bíróság a felperes keresetlevele, a felek nyilatkozatai, a becsatolt iratok tartalma, valamint 1. sz. tanú, 2. sz. tanú és 3. sz. tanú tanúk vallomásai alapján az alábbiakat állapította meg:

A felperes 1970. szeptember 10. napja óta állt munkaviszonyban az alperessel és  annak jogelődjeivel, víz-gáz-csőszerelő munkakörben. A 2006-2007-es év során az alperesnél tulajdonosváltás történt, a korábbi magyar cégvezetést svájci tulajdonos váltotta fel. 2007. májusáig a felperes közvetlen felettese 2. sz. tanú üzemvezetői titkárnő, ezt követően 3. sz. tanú csoportvezető volt. A felperes további felettese volt 2006. szeptember 18. napjától 1. sz. tanú kontrolling osztályvezető.

A felperes részére az alperes szolgálati telefont biztosított. 2007-ben többször előfordult, hogy az alperes a felperest a napi munkaidején túl, illetve hétvégén sürgős esetekben (pl. csőtörés) munkavégzésre rendelte be.

2007. márciusát megelőzően az alperes a szabadság kivételének rendjét írásbeli utasításban nem szabályozta, azt a gyakorlatot alakította ki, mely szerint a szabadságengedélyt 2. sz. tanú töltötte ki akként, hogy a munkavállalók a korábbi üzemeltetési vezetővel egyeztettek, majd a szabadság kivételéről (kiadásáról) az üzemeltetési vezető döntött, és ezt követően 2. sz. tanú töltötte ki a szabadságos tömböt. A szabadság engedélyezettnek volt tekinthető akkor is, ha a munkavállaló 2. sz. tanúnek jelezte a szabadságigényét és 2. sz. tanú a szabadságengedélyt kitöltötte, anélkül, hogy azt a munkavállaló és az engedélyező aláírta volna. Előfordult az is, hogy az alperes a szabadságengedély kiállítása nélkül is szabadságot engedélyezett pusztán a munkavállaló bejelentésére úgy, hogy a szabadságengedély kitöltésére csak a szabadság utáni újabb munkavégzés idején került sor. Az alperes által kialakított a gyakorlat szerint a szabadság a kölcsönös bizalom elve alapján, rugalmasan és alaki kötöttség nélkül került kiadásra, illetve a munkavállalók részéről kivételre.  

Az alperes 2007. március 2. napján a felperest figyelmeztetésben részesítette, a figyelmeztetés a következőket tartalmazta: „Mai napi a munkahelyről engedély nélkül történt távolmaradása miatt felperes neve urat utolsó figyelmeztetésben részesítjük. Tartós üzletkárosító magatartás esetén a alperes neve felé felperes neve Urat azonnali felmondás fenyegeti." 

 A figyelmeztetés a szabadság kivételével kapcsolatos, a felek és 2. sz. tanú közötti félreértésen és az alperes nem egyértelmű szabályozásán alapult. 

Az alperes 2007. március 9. napján utasítást adott ki amely szerint: „Azonnali hatállyal érvényesen a szabadság kérelmeket 1. sz. tanú vizsgálja meg és az Igazgatósággal egyeztetve engedélyezi. Engedély nélküli távolmaradás a jövőben a Vezetőség által írásbeli figyelmeztetést von maga után és azonnali elbocsájtás lehet a következménye. Minden érintett dolgozót írásban értesítünk, melyet az aláírásukkal igazolnak."

Az utasítást az alperes írásban a munkavállalók felé nem közölte, azonban a  felperes az utasítást megismerte. 

2007. március 9-ét követően a szabadság engedélyezéséről 1. sz. tanú döntött. Az alperes újonnan kialakított gyakorlata szerint a szabadságengedélyeket a munkavállalóknak a közvetlen felettesüknél - a felperes vonatkozásában 2. sz. tanúnél, majd 3. sz. tanúnál - kellett szóban előterjeszteni, akik minden pénteken jelezték 1. sz. tanúnak, hogy a következő héten mely munkavállaló kíván szabadságot igénybe venni. A szabadságengedélyt ezt követően 2007. május 1. napjáig 2. sz. tanú töltötte ki, majd azt a munkavállaló és 1. sz. tanú is aláírta. Ettől eltérően szabályszerűnek volt tekinthető az a gyakorlat is, hogy, amennyiben a munkavállaló hirtelen kívánt kivenni szabadságot, úgy a szabadság kérelmét 2. sz. tanúnél, majd közvetlenül 1. sz. tanúnál jelentette be, aki a szabadságengedélyt kitöltve a portára levitte és ott a munkavállalóval azt együtt aláírta. Elfogadott volt és engedélyezettnek volt tekinthető a szabadság kivétele akkor is, ha a munkavállaló szóban jelezte 2. sz. tanúnél, hogy szabadságra kíván menni, majd utóbbi kiállította a szabadságengedélyt, amelyet a munkavállaló aláírása nélkül 1. sz. tanú csak napokkal később engedélyezett.  

A felperes 2007. augusztus 14. napján reggel bejelentette, hogy 2007. augusztus 15. napjától augusztus 22. napjáig szabadságra kíván menni, azaz összesen 4 munkanap szabadságot kíván kivenni. A felperes a szóbeli kérelmét a gyakorlatnak megfelelően 3. sz. tanúnál terjesztette elő. Reggel 8 óra körül 3. sz. tanú 1. sz. tanút tájékoztatta, hogy a felperes 4 munkanap szabadságot kíván kivenni, 1. sz. tanú erre 3. sz. tanúnak azt válaszolta, hogy a szabadság kivételével kapcsolatban konzultálnia kell az alperes üzemeltetésében közreműködő ... képviselőjével. A felperes  a nap folyamán többször telefonon és személyesen érdeklődött 3. sz. tanúnál az iránt, hogy 1. sz. tanú részére a szabadságot engedélyezte-e, a szabadságengedélyt kiállította-e, illetve a portára a szabadságengedélyt leküldte-e. 1. sz. tanú 2007. augusztus 14. napján a felperes szabadság iránti kérelméről nem döntött, sem a szabadság kivételének megtagadásáról, sem  annak engedélyezéséről nem tájékoztatta sem 3. sz. tanút, sem a felperest, a szabadság kivételével kapcsolatban szabadságengedélyt nem állított ki. A munkaidő végeztével a felperes elhagyta a munkahelyét, majd augusztus 15. napjától augusztus 22. napjáig munkavégzésre az alperesnél nem jelent meg, az alperes a felperest augusztus 15. és augusztus 21. között munkavégzésre nem hívta fel. 

Az alperes 2007. augusztus 22. napján kelt rendkívüli felmondásával megszüntette a felperes munkaviszonyát. A rendkívüli felmondás indokolása a következőket tartalmazta: „Ön közvetlen munkahelyi felettese (3. sz. tanú) útján jelezte a munkáltató felé, hogy 2007. augusztus 15. napjára szabadságot kíván kivenni. A munkáltató közölte, hogy ezt Önnek személyesen, írásban kell kérnie. Ön - annak ellenére, hogy a munkáltató nem engedélyezte a szabadságot - 2007. augusztus 15-én munkaidőben nem jelent meg a munkahelyén. Ön már korábban (2007. 03. 02-én) írásbeli figyelmeztetésben részesült, mivel azon a napon is engedély nélkül  távolmaradt munkahelyéről. Figyelemmel arra, hogy Ön a munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét szándékosan megszegte a munkáltató kénytelen az Ön munkaviszonyát rendkívüli felmondással megszüntetni." 

A felperes 2007. szeptember 7. napján benyújtott kereseti kérelmében a rendkívüli felmondás hatályon kívül helyezését; végkielégítés, átlagkereset, valamint elmaradt járandóság és azok kamatai megtérítését kérte. A felperes pontosított kereseti kérelmében (19/1., 20. számú jegyzőkönyv) annak megállapítását kérte, hogy az alperes 2007. augusztus 22. napján kelt rendkívüli felmondásával jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, a munkaviszony az ítélet jogerőre emelkedésének napján szűnik meg. Kérte kötelezni az alperest elmaradt munkabér és azok kamatai, végkielégítés, felmondási időre járó átlagkereset, az Mt. 100. § (4) bekezdése alapján 8 havi átlagkereset, valamint perköltség megtérítésére.

Az alperes a kereset elutasítását, a felperes perköltségben való marasztalását kérte.

A felperes keresete túlnyomórészt alapos. 

1. ) A munkaviszony kezdő időpontja: 

A perben az alperes vitatta, hogy a felperes munkaviszonya 1970. szeptember 10. napján jött volna létre, azonban ez a tény az alperes által kiállított igazolásokból, („Igazolvány a biztosítási jogviszonyról és az egészségbiztosítási ellátásokról" - Tb. kiskönyv, a munkaviszony megszüntetésekor az alperes által kiállított igazolásokból)  a felperesi munkakönyvből, a becsatolt munkaszerződés-módosításból mint okirati bizonyítékokból megállapítható volt.

2.) A rendkívüli felmondás indokainak valósága és okszerűsége és az együttműködési kötelezettség:

Az Mt. 96. § (1) bekezdés a) pontja alapján a munkáltató, illetve a munkavállaló a munkaviszonyt rendkívüli felmondással megszüntetheti, ha a másik fél a munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét szándékosan vagy súlyos gondatlansággal jelentős mértékben megszegi, vagy
b) egyébként olyan magatartást tanúsít, amely a munkaviszony fenntartását lehetetlenné teszi. Ettől érvényesen eltérni nem lehet.

Az Mt. 96. § (2) bekezdése szerint a rendkívüli felmondás indoka tekintetében a 89. § (2) bekezdését kell megfelelően alkalmazni. Az Mt. 89. (2) bekezdése szerint a munkáltató - a (6) bekezdésben foglalt kivétellel - köteles felmondását megindokolni. Az indokolásból a felmondás okának világosan ki kell tűnnie. Vita esetén a felmondás indokának valóságát és okszerűségét a munkáltatónak kell bizonyítania.

Az Mt. 3. § (1) bekezdése szerint a jogok gyakorlása és a kötelezettségek teljesítése során a munkáltató, az üzemi tanács, a szakszervezet és a munkavállaló a jóhiszeműség és a tisztesség követelményeinek megfelelően, kölcsönösen együttműködve kötelesek eljárni. A 3. § (2) bekezdése szerint a munkáltató a munkavállalót, az üzemi tanácsot, illetve a szakszervezetet köteles minden olyan tényről, körülményről, illetőleg ennek változásáról tájékoztatni, amely a jogok gyakorlása és a kötelezettségek teljesítése szempontjából jelentős. A munkáltatót a munkavállalóval szemben ez a kötelezettség a munkaszerződés megkötését megelőző eljárás során is terheli.

Az Mt. 102. § (3) bekezdés a) pontja szerint a munkáltató köteles a munkát úgy megszervezni, hogy a munkavállaló a munkaviszonyból eredő jogait gyakorolni, kötelezettségeit teljesíteni tudja.

Az Mt. 130. § (1) bekezdése szerint a munkavállalót minden munkaviszonyban töltött naptári évben rendes szabadság illeti meg, amely alap- és pótszabadságból áll. Az Mt. 134. § (1) bekezdése szerint a szabadság kiadásának időpontját - a munkavállaló előzetes meghallgatása után - a munkáltató határozza meg. A (2) bekezdés szerint az alapszabadság egynegyedét - a munkaviszony első három hónapját kivéve - a munkáltató a munkavállaló kérésének megfelelő időpontban köteles kiadni. A munkavállalónak erre vonatkozó igényét a szabadság kezdete előtt legkésőbb tizenöt nappal be kell jelentenie. Ha a munkavállalót érintő olyan körülmény merül fel, amely miatt a munkavégzési kötelezettség teljesítése számára személyi, illetőleg családi körülményeire tekintettel aránytalan vagy jelentős sérelemmel járna, a munkavállaló erről haladéktalanul értesíti a munkáltatót. Ebben az esetben a munkáltató az alapszabadság egynegyedéből összesen három munkanapot - legfeljebb három alkalommal - a munkavállaló kérésének megfelelő időpontban, a tizenöt napos bejelentési határidőre vonatkozó szabály mellőzésével köteles kiadni. A munkavállaló a munkáltató felszólítása esetén a körülmény fennállását a munkába állásakor haladéktalanul igazolni köteles.

A perben az alperest terhelte annak bizonyítása, hogy a rendkívüli felmondásban foglalt indok valós és okszerű, illetve, hogy a szabadság kivétele (kiadása) körében az együttműködési kötelezettségének eleget tett. 

A rendkívüli felmondás indokait vizsgálva 3. sz. tanú tanú vallomása alapján az volt  megállapítható, hogy 2007. augusztus 14. napján a felperes 3. sz. tanú közreműködésével szabályszerűen szabadságot kívánt igénybe venni. 1. sz. tanú tanú úgy nyilatkozott, hogy erről csak utóbb (a következő napokban) szerzett tudomást. Tekintettel arra, hogy a felperes és 3. sz. tanú egyezően adták elő a szabadság iránti kérelemmel kapcsolatos, 1. sz. tanútól származó választ (... megkeresése), a bíróság elfogadta e körben a rendkívüli felmondás valóságát. Azt azonban 3. sz. tanú tanú vallomása cáfolta, hogy az alperes a felperest a szabadság kivételének személyes és írásbeli kérelmére utasította. Tekintettel arra, hogy 1. sz. tanú vallomása szerint nem is tudott a kérelemről, így annak előterjesztésének mikéntjére sem utasíthatta a felperest. Az a 2007. március 9. napján kelt utasításból sem állapítható meg, hogy a szabadság iránti kérelmeket írásban kellett előterjeszteni. A tanúk vallomása alapján nem valós az az indokolás, mely szerint a munkáltató nem engedélyezte a szabadságot, mivel 1. sz. tanú nem döntött sem az engedélyezésről, sem annak megtagadásról, azaz a valós tény az, hogy nem nyilatkozott a felperes kérelméről. A fentiek alapján a rendkívüli felmondás indokai valósnak nem tekinthetőek, amelyet a bíróság az alperes terhére értékelt.

A bíróság kiemelt jelentőséget tulajdonított továbbá az alperes által kialakított gyakorlatnak és annak, hogy a gyakorlat megváltoztatását követően az alperes egyértelmű és világos utasításokkal látta-e el a munkavállalóit a szabadság kivétele körében. 

A 2007. március 9. napján kelt utasításról megállapítható volt, hogy azt - az abban foglaltakkal ellentétben - az alperes a munkavállalókkal írásban nem közölte, - erre nézve bizonyítékot az alperes nem terjesztett elő -, azonban az abban foglaltak tartalmát 3. sz. tanú és a felperes is ismerte. Az utasítás nem tartalmazott egyértelmű szabályozást arra nézve, hogy a szabadságengedélyt kinek, és kinek a közreműködésével, milyen formában (írásban, szóban), milyen határidőben kell előterjeszteni, valamint azt sem tartalmazta, hogy az engedélyezésről ki, kinek a közreműködésével, milyen formában, milyen határidőben tájékoztatja a kérelmezőt. Nem tartalmazott rendelkezést arra nézve sem, hogy a szabadság engedélyezéséről való hallgatás önmagában miként értelmezendő. Az alperesi szabályszerűen, az általa lefektetett gyakorlatnak megfelelően akkor járt volna el helyesen, ha 1. sz. tanú a szabadság kivételét engedélyezi és, vagy 3. sz. tanút utasítja, vagy saját maga intézkedik a szabadságengedély kiállítása iránt. Ellenkező esetben 1. sz. tanúnak a szabadság kiadását kifejezetten meg kellett volna tiltania. Az alperes azonban egyiket sem tette meg, ezzel az együttműködési kötelezettségének nem tett eleget. 

Az együttműködési kötelezettség megszegése körében a bíróság figyelembe vette azt is, hogy az alperes a nem egyértelmű gyakorlaton alapuló ellentmondás tisztázását meg sem kísérelte meg, azaz, - bár a felperes szolgálati telefonnal rendelkezett és korábban előfordult, hogy a felperest munkavégzésre munkaidőn túl is behívta - a munkából való távolmaradás kapcsán a felperest nem kereste, hanem rögtön a legsúlyosabb szankciót, a rendkívüli felmondás intézkedését alkalmazta. A korábbi munkáltatói figyelmeztetést a bíróság 2. sz. tanú írásbeli - utólag kihallgatásakor megerősített - vallomása figyelembe vételével értékelte.

A bizonytalan alperesi szabályozás és a korábbi gyakorlat részbeni továbbfolytatása azt eredményezte, hogy a szabadság kivételének (kiadásának) egyértelmű rendje nem volt, így ezt a bíróság - az Mt. 102.§ (3) bekezdés a) pontjára figyelemmel - az alperes terhére értékelte. Szintén a nem egyértelmű gyakorlat eredményezte azt, hogy az alperes hallgatása alapján a felperes úgy tekintette, hogy a szabadság kivételének nincs akadálya. A hallgatás ilyen értékelését 3. sz. tanú is alátámasztotta.         
 
Önmagában a szabadság engedélyezésének nem volt alapvető kelléke az írásbeli szabadságengedély kitöltése, hiszen 2. sz. tanú úgy nyilatkozott, hogy akár annak utólagos aláírására is sor kerülhetett, a munkavállaló pedig alappal feltételezhette, hogy a szóbeli kérelmére a szabadságengedély kiállításra kerül. Az alperesi gyakorlat ellentmondásosságára utal az is, hogy 1. sz. tanú állítása szerint a szabadságengedélyt 3. sz. tanúnak kellett kitöltenie, 3. sz. tanú azonban úgy nyilatkozott, hogy annak kitöltésére 1. sz. tanú volt jogosult. A becsatolt szabadságengedélyek között volt olyan amely csak 1. sz. tanú, és olyan is, amely mindkettőjük aláírását tartalmazták. Az elfogadott gyakorlat szerint a szabadságengedély kitöltése után annak engedélyezésére napokkal később is sor kerülhetett. A felperes erre tekintettel alappal feltételezhette azt, hogy a szabadságengedélyt 1. sz. tanú kitölti és azt a felperes aláírása nélkül is, akár utólag engedélyezi. Az ellentmondásos gyakorlatra 2. sz. tanú tanúvallomásában szintén utalt. A bíróság az Mt. 134.§-ában foglalt körülmények fennállásának hiányát azért nem értékelte, mivel 2. sz. tanú vallomása alapján az volt megállapítható, hogy a korábbi gyakorlat szerint a munkavállalók amennyiben szabadságra kívántak menni, úgy az engedélyt az alperes mindig megadta, függetlenül attól, hogy a szabadság kivételéről vagy kiadásáról volt szó. 
 
Fentiekre tekintettel a bíróság azt állapította meg, hogy a szabadság engedélyezése körében az alperes az együttműködési kötelezettségének nem tett eleget.

Az együttműködési kötelezettség alperesi megszegésével és a nem egyértelmű alperesi gyakorlattal összefüggésben a bíróság a rendkívüli felmondás jogszerűsége kapcsán - a felperes hivatkozása alapján - figyelembe vette azt is, hogy a rendkívüli felmondást megalapozó kötelezettségszegés valamennyi jogszabályban megkívánt ismérve megvalósult-e: nem vitásan a felperes a munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét megszegte, azonban nem állapítható meg a felperesi  súlyos gondatlanság és a kötelezettségszegés jelentős mértéke. A felperes kötelezettségszegése nagymértékben az alperes által kialakított egyértelmű szabályozás hiányának volt köszönhető, így a felperes kötelezettségszegése nem volt súlyosan gondatlan és olyan jelentős mértékű, amely a munkaviszony azonnali hatályú megszüntetésére irányuló, legsúlyosabb szankciót indokolta volna. 

Összességében a bíróság a fentiek alapján a bíróság azt állapította meg, hogy az alperes által kibocsátott rendkívüli felmondás jogellenes, az alperes jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát.

A bíróság mellőzte ... alperesi vezérigazgató meghallgatását, mivel az alperesi utasítás a szabadság engedélyezésével kapcsolatos eljárásban a résztvétel és döntés jogát kifejezetten 1. sz. tanú tanú jogkörébe rendelte, illetve abban a felperes - tanúként szintén kihallgatott - közvetlen felettesei rendelkeztek közreműködési jogosultsággal. Figyelembe vette a bíróság azt is, hogy meghallgatására csak a fél képviselőjeként kerülhetett volna sor, így előadását a bíróság csak a fél előadásaként tudta volna értékelni. 

A bíróság 3. sz. tanú tanúvallomásának értékelésekor figyelembe vette azt, hogy 3. sz. tanú és az alperes között polgári per van folyamatban.  A bíróság 3. sz. tanú tanúkénti kihallgatását megelőzően, illetve e tény felmerülésekor ismételten  figyelmeztette a tanút a hamis tanúzás törvényi következményeire, illetve kifejezetten nyilatkoztatta a tanút arról, hogy a köztük folyamatban lévő per ellenére tud-e elfogulatlanul vallomást tenni. Ezt követően 3. sz. tanú tanú egyértelműen  úgy nyilatkozott, hogy pusztán a tényekről és elfogulatlanul tett vallomást. A tanú vallomásának tartalmát a további tanúk előadása, illetve okirati bizonyítékok is alátámasztották. 

3.) A munkaviszony jogellenes megszüntetésének jogkövetkezményei: 

Az Mt 100. § (1) bekezdése szerint ha a bíróság megállapítja, hogy a munkáltató a munkavállaló munkaviszonyát jogellenesen szüntette meg, a munkavállalót - kérelmére - eredeti munkakörében kell továbbfoglalkoztatni. A (4) bekezdés szerint ha a munkavállaló nem kéri vagy a munkáltató kérelmére a bíróság mellőzi a munkavállaló eredeti munkakörbe történő visszahelyezését, a bíróság a munkáltatót - az eset összes körülményeinek, így különösen a jogsértés és annak következményei súlyának mérlegelésével - a munkavállaló legalább két, legfeljebb tizenkét havi átlagkeresetének megfelelő összeg megfizetésére kötelezi. Az (5) bekezdés szerint ha a munkavállaló nem kéri vagy a munkáltató kérelmére a bíróság mellőzi a munkavállaló eredeti munkakörbe történő visszahelyezését, a munkaviszony a jogellenességet megállapító határozat jogerőre emelkedése napján szűnik meg. A (6) bekezdés szerint a  munkaviszony jogellenes megszüntetése esetén meg kell téríteni a munkavállaló elmaradt munkabérét (egyéb járandóságait) és felmerült kárát. Nem kell megtéríteni a munkabérnek (egyéb járandóságnak), illetve a kárnak azt a részét, ami máshonnan megtérült. A (7) bekezdés szerint a munkavállalót, ha munkaviszonya nem rendes felmondással szűnt meg - a (6) bekezdésben foglaltakon kívül - megilleti a felmentési időre (93. §) járó átlagkeresete és a rendes felmondás esetén járó végkielégítés is.

Tekintettel arra, hogy a bíróság azt állapította meg, hogy az alperes jogellenesen szüntette meg a felperes munkaviszonyát, így a felperes munkaviszonya az ítélet jogerőre emelkedésének napján szűnik meg.

A bíróság az összegszerű marasztalás alapjául a felperes által előterjesztett havi 79.529,92 Ft havi bruttó átlagkeresetet és a felperes által - a Pp. 215. §-ára is figyelemmel - a napi 2.614,68 Ft összeget tekintette. A felperes által megjelölt átlagkereset összeget - mind a havi, mind a napi átlagkereset összegét - az alperes nem vitatta. A felperes a munkáltatónál végrehajtott átlagos béremeléssel növelt összegű elmaradt munkabér iránti keresetétől elállt.

Az elmaradt munkabér:
–	2007. augusztus: 5 munkanapra járó: 13.073,- Ft,
–	2007. szeptember-október-november-december hónapokra járó: 318.120,- Ft,
–	2008. évre járó: 954.359,- Ft,
–	2009. január hónapra járó: 79.529,92 Ft,
–	2009. február 12-ig, 9 munkanapra járó: 23.532,- Ft,
azaz mindösszesen: 1.418.614,- Ft. Ebből a bíróság levonásba helyezte az alperes által sem vitatott, a felperes részére bruttó 10.000,- Ft máshonnan megtérülő jövedelem összegét, így az elmaradt munkabér összege: 1.408.614,- Ft és ennek kamata.

Az elmaradt munkabér utáni kamatfizetés mértékét a bíróság - az Mt. 159. §-ára figyelemmel - a Ptk. 301. §. (1) bekezdése alapján állapította meg, azzal, hogy a kamatfizetés kezdő időpontját a középidőben, azaz 2008. május 10. napjában állapította meg.

Az Mt. 92. § (1) bekezdése szerint a felmondási idő legalább harminc nap, az egy évet azonban nem haladhatja meg; ettől érvényesen eltérni nem lehet. A (2) bekezdés g) pontja szerint A harmincnapos felmondási idő a munkáltatónál munkaviszonyban töltött  húsz év után hatvan nappal meghosszabbodik.

A bíróság a fentiekre tekintettel az alperest - az Mt. 93. § (1) bekezdésére is figyelemmel - mindösszesen 45 nap felmentési időre járó átlagkereset összegében marasztalta, ezt meghaladóan a bíróság a felperes keresetét elutasította.

Az Mt. 95. § (1) bekezdése szerint a munkavállalót végkielégítés illeti meg, ha munkaviszonya a munkáltató rendes felmondása vagy jogutód nélküli megszűnése következtében szűnik meg. A (4) bekezdés f) pontja szerint  végkielégítés mértéke legalább huszonöt év esetén: hathavi átlagkereset összege.

Fentiekre tekintettel a bíróság összesen hathavi átlagkereset összegében, azaz 477.180,- Ft végkielégítés összegben marasztalta az alperest.

Az Mt. 100. § (4) bekezdése alapján előterjesztett kereseti kérelemmel kapcsolatban a bíróság figyelembe vette azt, hogy a felperes kifejezetten hosszú ideje állt folyamatos munkaviszonyban az alperesnél és jogelődjeinél, illetve azt is, hogy a felperes életkoránál fogva a munkaerőpiacon való elhelyezkedésének esélyei kedvezőtlenek, illetve azt is, hogy - az alperes által nem vitatottan - a felperes a rendkívüli felmondás közlésének napjától mindösszesen havi 10.000,- Ft  jövedelemre tett szert. Fentiekre tekintettel a bíróság a felperes 8 havi átlagkereset összegében előterjesztett kereseti kérelmét nem tartotta eltúlzottnak, így a felperesi kereseti kérelemnek megfelelően marasztalta az alperest összesen 636.239,- Ft-ban.

A bíróság a pertárgyértékét a Pp. 24. § (1) bekezdés b) pontja alapján az egy évi átlagkereset összegében határozta meg. A bíróság a pervesztes alperest a Pp. 77-78. §-ai alapján kötelezte a felperesi perköltség viselésére, amelynek mértékét a 32/2003. (VIII. 22.) IM. rendelet 3. § (2) bekezdés a) pontja alapján állapította meg. A megállapított perköltség a 4/A. § alapján az ÁFÁ-t is tartalmazza. 

A pervesztes alperest a bíróság - a pertárgyértékre figyelemmel - az Itv. 42. § (1) bekezdés a) pontja szerint meghatározott mértékben, az Itv. 13. § (2) bekezdése alapján kötelezte illeték megfizetésére.

Az ítélet elleni fellebbezés lehetőségét a Pp. 233. § (1) bekezdése biztosítja, az ítélet elleni fellebbezés elbírálásának módjáról a Pp. 256/A-E. §-ai tartalmaznak rendelkezéseket.

Budapest , 2009. február 12. napján.

. Németh Zoltán s.k. 
 	                                                                                         a tanács elnöke,
	                                                                                 az aláírásban akadályozott
	                                                             Tarsolyné Eötvös Csilla és Tóth Józsefné
	                                                                                        ülnökök helyett is.