Heves Megyei Bíróság
2.K.30.268/2009/9. szám

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

A Heves Megyei Bíróság a Dr. Pajtók Gábor (ügyvéd címe) ügyvéd által képviselt felperes neve (felperes címe) felperesnek - a Baktiné dr. Tóth Judit (jogtanács címe) jogtanácsos által képviselt alperes neve (alperes címe) alperes ellen adó tárgyában hozott közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránti perében meghozta az alábbi

Ítéletet:

A bíróság a felperes kereseti kérelmét elutasítja. 

Kötelezi a bíróság a felperest, hogy fizessen meg a Magyar Államnak az APEH Észak-magyarországi Regionális Igazgatóság külön felhívására 900.000 (Kilencszázezer) Ft le nem rótt eljárási illetéket.

Kötelezi a bíróság a felperest, hogy fizessen meg az alperesnek 15 napon belül az APEH Magyar Államkincstárnál vezetett 10032000-01454048-00000000 számú előirányzat felhasználási keretszámlája javára 110.000 (Egyszáztízezer) Ft perköltséget.

A felperes felmerült költségét maga köteles viselni.

A bíróság ítélete ellen nincs helye fellebbezésnek. 

I N D O K O L Á S:

A bíróság a felperes kereseti kérelme és személyes előadása, az alperes érdemi nyilatkozata és a csatolt közigazgatási iratok tartalma alapján az alábbiakat állapított meg: 

Az alperes ellenőrzési osztálya a 2003-2006-os adóévekre vonatkozóan a felperesi adózónál személyi jövedelemadó adónemben a megbízólevél száma számú megbízólevél alapján az adózás rendjéről szóló többször módosított 2003. évi XCII. törvény (továbbiakban: Art.) 87.§ (1) bekezdés a.) pontja alapján bevallások utólagos vizsgálatára irányuló ellenőrzést folytatott le. 

Az elsőfokon eljárt közigazgatási szerv a vizsgált adóévekben feltárta a felperes bevételeit, a kiadásai fedezésére szolgáló forrásokat, vizsgálta továbbá, hogy az adózónak milyen kiadásai voltak. A bevételeket megvizsgálva megállapításra került, hogy az adózónak volt munkaviszonyból származó jövedelme, felügyelő bizottsági tag tisztségéhez kapcsolódó tiszteletdíja, osztalékból származó jövedelme, bérbeadásból származó jövedelme, őstermelésből származó jövedelme, korábban nyújtott kölcsönök visszafizetéséből származó jövedelme és üzletrész, valamint ingatlanrész értékesítéséből származó bevétele. 

Megvizsgálásra kerültek továbbá kiadásai, amelyeket a vizsgált évekre vonatkozóan összesen 84.837.038 Ft-ban állapított meg az adóhatóság. 

A bevételek és kiadások szembeállítása után az adóhatóság arra a következtetésre jutott, hogy az adózó bevételei és rendelkezésre álló forrása - mely 54.508.174 Ft-ban került megállapításra - csak részben fedezte az adózó kiadásait, ezért a 2003., 2004. és 2005-ös adóévek vonatkozásában az adóhatóság forráshiányt tárt fel. 2003. évben 22.679.134 Ft-ot, 2004. évben 3.712.900 Ft-ot, 2005. évben 17.751.660 Ft-ot, összesen a vizsgált időszakban 44.143.694 Ft-ot. Az adóhatóság a feltárt összes forráshiány tekintetében az Art. 109.§ (2) bekezdésének első fordulatát alkalmazva 44.143.694 Ft jövedelemeltitkolást valószínűsített, melyet annak az évnek az összevonás alá eső jövedelméhez számított, melyre nézve a jövedelemeltitkolást megállapította. 

Az elsőfokon eljárt adóhatóság az Art. 108.§ (1) és (2) bekezdés, valamint Art. 109.§ (1) és (2) bekezdése alapján az adózóval szemben becslési eljárást alkalmazott. Álláspontja szerint a fenti jogszabályi rendelkezések egy olyan törvényi vélelmet állítanak fel, miszerint ha a vizsgált időszakban a magánszemély adózott és ismert forrású adózatlan jövedelmeinek együttes összege nem fedezte a vagyongyarapodás mértékét, a forrásnak a vizsgált időszakon belül kellett keletkeznie és adózatlannak kell azt tekinteni. A becslési eljárás során az adóhatóságnak azt kell megbecsülnie, hogy a vagyongyarapodás, illetőleg az életvitel fedezetéül a magánszemélynek milyen összegű jövedelemre volt szüksége. 

Az elsőfokú adóhatóság tájékoztatta az adózót az Art. 109.§ (3) bekezdésében foglaltakról, arról, hogy a becsléssel megállapított adóalaptól való eltérést az adózó hitelt érdemlő adatokkal igazolhatja. 

Az elsőfokú adóhatóság végső megállapításait a határozat száma1. számú határozatban rögzítette. Ezen határozatban az adózó terhére személyi jövedelemadó nemben és százalékos egészségügyi hozzájárulás adónemben összesen 19.641.400 Ft adóhiánynak minősülő adókülönbözetet állapított meg. Az adóhiány összege után 9.820.700 Ft adóbírság, illetve 8.981.140 Ft késedelmi pótlék került kiszabásra. 

Az elsőfokú határozattal szemben az adózó fellebbezést nyújtott be, kifogásolta a vele szemben folytatott vagyonosodási becslési eljárást és az annak során terhére megállapított adóhiányt és szankciókat. 

Az adózó fellebbezését az alperes neve bírálta el a határozat száma2. számú másodfokú határozatával, az elsőfokú határozatot helybenhagyva. 

Az adózó a fenti másodfokú határozat bírósági felülvizsgálata iránt kereseti kérelmet nyújtott be jogi képviselője útján. 

A felperes elsődleges kereseti kérelmében a Pp. 339.§ (1) bekezdés alapján kérte a másodfokú határozat hatályon kívül helyezését és az eljárt közigazgatási szerv új eljárásra történő kötelezését arra hivatkozással, hogy a közigazgatási eljárásban is jogi képviselővel járt el, ennek ellenére az adóhatóság a másodfokú határozatot nem a jogi képviselő részére kézbesítette, hanem az ügyfél részére. A felperesi álláspont szerint ezért a másodfokú határozat joghatályosan kézbesítésre nem került. Az ügyfélnek a jogorvoslathoz való joga és az Alkotmányban biztosított alkotmányos jogai sérültek azáltal, hogy a jogi képviselő nem kapta meg a másodfokú határozatot. A jogorvoslat lehetőségére nyitva álló határidő viszonylag szűk, a jogi képviselő pedig csak azt követően tudott érdemi tevékenységet kifejteni, miután az ügyfél részére átadta a határozatot. 

A felperes másodlagosan kérte a másodfokú határozat hatályon kívül helyezését és az eljárt közigazgatási szerv új eljárásra történő kötelezését amiatt, hogy álláspontja szerint maga a vagyonosodási becslési eljárás sérti a magyar állampolgárok Alkotmányban biztosított jogát, azt, hogy az állampolgárok ügyeiben eljáró hatóságok a rájuk vonatkozó jogelvek és jogszabályi rendelkezések maradéktalan betartásával járjanak el. Adott ügyben az adóhatóság meggyőződhetett arról, hogy kiadásai és életviteléhez szükséges anyagi forrásai megvoltak. Ehhez képest az adóhatóság téves jogértelmezésre hivatkozva alaptalanul és ezáltal jogszabálysértően nem vette figyelembe azon vagyoni elemeket, amely a  Kft.1. neve üzletrésze, az ingatlan helyrajzi száma hrsz-ú ingatlan, valamint  Kft.2. neve üzletrésze eladásával összefüggésben szerzett. 

Kifogásolta a felperes, hogy a nyitó tétel összege az adóhatóság részéről helytelenül került meghatározásra és számára sérelmes, hogy nyitótételt az adóhatóság nem fogadott el. Állítása szerint legalább annyi nyitótétellel rendelkezett, mint amennyi forráshiányt a vizsgált időszakban az adóhatóság feltárt. A felperes hivatkozott arra, hogy személyét érintő nyilatkozataiban már utalt arra, hogy az 1980-1990-es évek első felétől rendelkezik azon jövedelemmel, amelyek birtoklásával, hasznosításával ezen jövedelmek elégségesek voltak az adóhatósági megállapításra vonatkozó időszakban az alperes által szubjektíven megállapított pénzügyi forráshiány ellentételezésére. 

Utalt a felperes arra, hogy a bevételeihez kapcsolódó dokumentáció 5 éven túli megőrzésére jogszabály alapján nem volt köteles. 

A 2010. szeptember 17-ei tárgyaláson felmutatta az 1998. és 1999-es évekre vonatkozó személyi jövedelemadó bevallásait, amelyek azt igazolják, hogy 1998-ban ingatlan eladásból 4.150.000 Ft, illetve 1999-ben 800.000 Ft-os bevétele származott. 

Felmutatta azokat az iratokat, amelyek azt igazolják, hogy az 1990-es évtől grafikai tervezésből is jelentős összegű bevételhez jutott, illetve az 1980-as években szabadalmi jogokból eredően is jelentős jövedelme volt. Csatolta a Kft.3. neve társasági szerződését, amely azt támasztja alá, hogy a 2002. évet megelőzően igen jelentős jövedelemhez jutott ebből a Kft-ből, melynek üzletrészét az 1990-es évek végén értékesítette névérték feletti ellenértékért. 

A 2000-es évek első éveiben keletkezett okiratba foglalt jövedelemforrásait sem kívánja az adóhatóság figyelembe venni. 

A felperes hivatkozott arra, hogy jelenleg is folyamatban van az Alkotmánybíróság előtt név1 ombudsman 2009-ben történt indítványára az Art. becslésre vonatkozó rendelkezéseinek, illetőleg a vagyonosodási vizsgálatokhoz kapcsolódó jogszabályoknak az alkotmányossági felülvizsgálata. Ezt igazolta a 2010. május 7-én megtartott tárgyalási jegyzőkönyvhöz csatolt 7/F/I. alatti cikk másolattal, mely a Magyar Ügyvédek Lapjának 2009/6. számában közzétett tanulmány. A felperesi álláspont szerint az egész vagyonosodási, becslési eljárás, mint jogintézmény sérti az állampolgárok Alkotmányban biztosított jogait. 

A felperesi érvelés szerint azért is jogszabálysértőek az adóhatósági megállapítások, mert a nyitótétel összegének meghatározásakor figyelmen kívül hagyta az adóhatóság a Kft.1.neve-ben lévő üzletrésze eladásához kapcsolódóan részére kifizetett előleg összeget a helység az ingatlan helyrajzi száma  hrsz-ú ingatlan értékesítéséhez kapcsolódóan kifizetett előlegösszeget, és a  Kft.2.neve üzletrészének értékesítése kapcsán a vevő részéről átvállalt és részére kifizetett tagi kölcsön összegét. A felperes állítása szerint amennyiben ezeket a tételeket az adóhatóság figyelembe vette volna, úgy a nyitótétel meghatározása során legalább 50-52 millió Ft-tal kellene számolni és terhére forráshiány nem lenne megállapítható. 

A  Kft.1.neve-ben lévő üzletrész eladásához kapcsolódóan a felperes hivatkozott arra, hogy az adásvételi szerződés tartalmazza az előleg kifizetése tényének megtörténtét. Az előlegre vonatkozó kikötést tartalmazó szerződések a legritkább esetben tartalmaznak kikötést az előleg visszafizetésére vonatkozóan, hiszen a Ptk. általános rendelkezéseiből következően az előleg a szerződés meghiúsulása esetén a Ptk. szerinti kamatokkal növelt összegben jár vissza. A követelés elévülése nyilvánvalóan teljesen téves alperesi értelmezésen nyugszik, hiszen az előleghez kapcsolódó követelés elévülése kezdő napja a szerződésből következően 2013. január 1. napja. A felek 2012 évvégéig vállalták, hogy a végleges adásvételi szerződést megkötik. 

A felperesi érvelés szerint az kétségtelen, hogy a kizárólagossághoz kapcsolódó szerződési akarat 2007. november 29. napját követő időszakban már nem lenne érvényesíthető, azonban ezen kikötés esetleges érvénytelensége nem teszi érvénytelenné az egész szerződést, különösen nem jelen esetben, amikor a szerződő felek akarata e tekintetben nem módosult. 

A felperes álláspontja szerint az alperesi beadvány azon kitétele, hogy a vételár előleget kifizető, az előleget nem kérte vissza, egyáltalán nem értelmezhető, hiszen a felek az előszerződés alapján 2012. december 31. napját határozták meg a végleges adásvételi szerződés megkötése időpontjául. 

Az előszerződés írásban került megkötésre, ez nem ütközik jogszabályba, alaki és tartalmi jegyei alapján az abban foglaltak érvényesíthetőek, szükség esetén bíróság előtt is. 

A felperesi érvelés szerint a szerződés tartalmát a felek szabadon határozhatják meg. Jelen esetben semmilyen előírás nem korlátozza a feleket abban, hogy az adásvétel tárgyát képező üzletrész értékét a névértéknél nagyobb összegben állapítsák meg, különös tekintettel arra, hogy kiemelt üdülő területnek minősülő helyiség neve2 régióban fekvő helység neve3-i üdülőterület legfrekventáltabb részén elhelyezkedő 50 db kimért, ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett, tehermentes üdülőtelek ingatlan forgalmiértékéről van szó, amely üdülőtelkek forgalmi értéke eléri a 100 millió Ft értéket. Így nem kifogásolható az, hogy az üzletrész adásvételére vonatkozó szerződésben az ügyletet kötő felek nem névértéken, hanem a névérték felett határozták meg az üzletrész értékét. A felperesi érvelés szerint ez egyébként az üzleti életben szokásos gyakorlat. Csatolta a társaság 2001. évre vonatkozó mérlegbeszámolójának másolatát annak alátámasztásául, hogy a társaság jegyzett tőkéje részét képezte, akkori értéke 49 millió Ft értékben az előszerződés tárgyát képező telekingatlan, illetve ingatlanok. 

Az ingatlan helyrajzi száma  hrsz-ú ingatlan adásvételéhez kapcsolódóan a felperes álláspontja az volt, hogy a kérdéses ingatlan helység neve4 vonzáskörzetében, egyedi adottságokkal rendelkező major egybefüggő terület, mely egy potenciális befektető esetén jelentős ingatlanfejlesztésre alkalmas terület. Az előszerződést a felek írásba foglalták. Utalt arra, hogy a Legfelsőbb Bíróság XXV. számú polgári elvi döntése alapján nem kifogásolható, hogy az előszerződésen nincs ügyvédi ellenjegyzés, mert az ügyvédi ellenjegyzés nem a szerződés érvényességéhez, hanem annak ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzéséhez előírt jogszabályi feltétel. 

Ezen szerződés vonatkozásában is alaptalannak ítélte a felperes az alperesnek az elévülésre vonatkozó hivatkozását, mert a szerződés hatályos, az nem szűnt meg, de ezen túlmenően is, miután a szerződés tulajdonjog keletkezéséhez, átruházásához kapcsolódik és a tulajdoni igények a Ptk. hatályos rendelkezései szerint nem évülnek el, az alperes az elévülésre alappal nem hivatkozhat. 

A kikötött 10 éves vételi jog tekintetében az volt a felperes álláspontja, hogy a Ptk. szabályai szerint a vásárló 5 év elteltével elveszíti a véetli jog gyakorlásához való jogát, de ezen feltétel csak részleges érvénytelenséget teremthet a teljes szerződés kapcsán, hiszen a felek soha nem tettek olyan nyilatkozatot, miszerint ezen érvénytelen kikötés hiányában nem kötötték volna meg a szerződést. Az alperes a vételi jog ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésének elmaradását az adózó hátrányára értékeli, ezen eljárása értelmezhetetlen az Alkotmányban biztosított szerződési szabadság elvére tekintettel. Értelmezhetetlen, okszerűtlen és minden jogalapot nélkülöző az alperesnek azon kijelentése, mely szerint nem köteles az előleget adó az előleget visszakérni. 

A  Kft.2.neve-ben lévő üzletrész eladáshoz, illetve tagi kölcsön átvállaláshoz kapcsolódóan a felperes előadta, hogy a  Kft.2.neve-nek még az 1990-es években nyújtotta azt a tagi kölcsönt, amelyet a vevő átvállalt és részére kifizetett. Ezért inadekvált az alperesnek a 2000-es évekhez kapcsolódó, a cég pénzügyi helyzetére vonatkozó észrevétele és érvelése. A szerződés tartalmazza, miszerint mind a tagi kölcsön, mind az üzletrészek ellenértéke kifizetésre került, ezért okszerűtlen az alperesnek a vételár kifizetéséhez kapcsolódó nyilatkozata. A jelenleg tulajdonlása nélkül működő Kft. nyilvántartási kötelezettségei hiányosságaiért őt felelősség nem terheli, és ezek a körülmények hátrányára nem értékelhetőek. A felperes szükség esetén indítványozta az előző szerződésekkel érintett vevőt, illetve a tagi kölcsönt átvállaló  Kft.2.neve üzletrészt megvásárló tanú1, illetve tanú2 tanúkénti meghallgatását. 

Az alperes érdemi nyilatkozatában a kereset elutasítását és a felperes perköltségben történő marasztalását kérte jogtanácsosi munkadíj és készkiadás címén. 

Az alperesi érvelés szerint a becslési eljárás alkalmazásának jogalapját megalapozta a felperesnél feltárt forráshiány. 

A felperes a 2003. január hó 1. napján rendelkezésére álló pénzösszeg tekintetében a különböző időpontban ellentmondó tartalmú nyilatkozatokat tett és ténylegesen a nyitóösszeg rendelkezésreállását nem igazolta. 

A felperes a 2008. szeptember 22. napján tett nyilatkozatában azt adta elő, hogy jelentősebb összegű készpénz megtakarítással rendelkezett a vizsgált időszak elején. Az összeg nagyságrendjét azonban nem tudta meghatározni. A nagyságrend meghatározásához dokumentumok beszerzését és a revízió részére történő átadását vállalta. Nyilatkozata szerint rendelkezett részvényekkel is és árfolyamnyereségből is volt jövedelme, ami az akkori szabályok szerint adómentes volt és nem kellett bevallani. 

A 2008. november 3-án felvett jegyzőkönyvben a 10. kérdésre akként nyilatkozott, hogy a részvény1, részvény2, részvény3, és részvény 4 részvényei voltak 2003. első napjaiban, ugyanakkor 30 millió Ft készpénze is volt, amelyet páncélszekrényben tárolt. A bizonylatoknak egy héten belüli átadására tett ígéretet. 

2009. november 10-én előadta, hogy a nyitótétel összegét akként kéri figyelembe venni, hogy 30 millió Ft nyitópénzeszköze volt, amely az előző évek munkáinak megtakarításából származott. 2003. évet megelőzően a Kft.3.neve és a  Kft.2.neve üzletrész eladásából, művészeti tevékenységből, szabadalmi jogdíjakból származott jövedelme. 1988-ban az országos átlag ötvenszeresét kereste meg. Bizonylatokkal ezekből az évekből nem rendelkezett. A vizsgált időszak előtt keletkezett bevételei értékét kincstárjegy és államkötvény vásárlásokkal kívánta megőrizni. 

2009. január 27-én is meghallgatta a revízió az adózót, aki a feltett 2. kérdésre azt a választ adta, hogy a megtakarításokkal kapcsolatosan nem tud semmilyen bizonylatot bemutatni, azt sem tudja megjelölni, hogy a páncélszekrényben pontosan mennyi pénzt tartott, arról nem készített kimutatást. Nem tudta azt sem, hogy milyen címletekben tartotta a készpénzösszeget és milyen munkából származott a megtakarítása. 

A fenti felperesi nyilatkozatok alapján az adóhatóság arra a következtetésre jutott, hogy a felperes nyitó tételét nem igazolta, ezért nyitó pénzeszközzel nem számolt a forrásfelhasználási táblázat elkészítése során. 

A felperes 2009. február 23-án a nyitópénzeszköz bizonyításaként és a forráshiány ellentételezéseként csatolt 3 db szerződést. Ezek tartalmát az adóhatóság eljárása során értékelte és az alábbi következtetésekre jutott:

Becsatolta a felperes a fenti időpontban a közte, mint eladó és tanú1, mint vevő között 2002. november 29-én létrejött előszerződést. 

Az előszerződés értelmében felperes neve, mint a Kft.1.neve résztulajdonosa és tanú1, mint vevő megállapodtak abban, hogy a  Kft.1.neve 59,1%-os üzletrészét értékesíti az eladó a vevő részére. A szerződő felek a  Kft.1. neve 100%-os üzletrészének értékét 100 millió Ft-ban határozták meg. A megállapodás értelmében a felperes üzletrészének értéke 59.100.000 Ft volt, előlegként pedig az előszerződés megkötésének napján 20.000.000 Ft kerül kifizetésre. Az előszerződés tartalma alapján az előszerződés aláírásával egyidejűleg a felperesi adózó 20.000.000 Ft előleget vett át és a felek a végleges adásvételi szerződés megkötésének időpontját a szerződésben rögzített vételáron, 2012. december 31. napjáig kötötték ki.

A revízió tanúként meghallgatta 2009. március 5-én tanú1 vevőt, aki elismerte a szerződéskötés tényét, valamint azt, hogy az előleget átadta az eladó részére. Kijelentette, hogy az előlegre nem volt fedezete, ezért a befektető társától kapott kölcsön 20.000.000 Ft-ot, akinek személyét az eljárás során nem kívánta megnevezni. Elmondása szerint a végleges szerződés megkötésére azóta nem került sor. A vevő az adásvétel ellenértékét reálisnak tartotta és elmondása szerint a nyilatkozattétel napjaiban kívánt meggyőződni arról, hogy a terület alatt van-e gyógyvíz minőségű víz. Az adásvétel hátteréül felperes neve készpénzszükségletét jelölte meg a vevő. 

Az adóhatóság megvizsgálta, hogy a vevő rendelkezett, illetve rendelkezhetett-e az előleg fedezetéül szolgáló jövedelemmel, és azt állapította meg, hogy a vevőnek nem volt ilyen összegű adózott jövedelme, amely az előleg fedezetéül szolgálhatott. Az előleg kifizetéséhez forrást biztosító befektető személye pedig nem volt megállapítható, miután a befektető kilétére és személyére vonatkozóan tanú1 pontos nyilatkozatot nem tett. 

Az adóhatóság értelmezte az előszerződésben foglaltakat, és a szerződés tartalmát, és arra a következtetésre jutott, hogy az nem a szokásos gazdasági életre jellemző tartalommal bír. Az eladó a vevőnek úgy adott át 20.000.000 Ft előleget, hogy annak a visszafizetésére semmilyen garanciát nem kapott. Az adásvételi szerződés nem rendelkezik az előleg összege után járó kamatról sem. 

A szerződés az elévülés és a vételi jog Ptk-ban szabályzott esetköre ellenére a mai napig nem ment teljesedésbe. A vevő ez alatt az időszak alatt nem tett semmit sem a végleges adásvételi szerződés megkötése érdekében, sem pedig az előleget nem kérte vissza. Ezen túlmenően az elévülés szabályaira is tekintettel a szerződés szerinti 20.000.000 Ft előleg visszakövetelésének a lehetősége is elévült. tanú1 kijelentette, hogy az említett szerződést ügyvéd készítette, akit azonban megnevezni nem tudott, vagy nem kívánt. Ugyanakkor az előszerződés formailag egyszerű magánokiratként készült, nem szerepel rajta ügyvéd neve, pecsétje, aláírása. A szerződés volumenére tekintettel az adóhatóság a tanúk hiányát is kifogásolta. 

A revízió a tényállás teljes körű tisztázása érdekében kapcsolódó ellenőrzést folytatott le a  Kft.1.neve-nél is. Megállapításra került ennek során, hogy a társaság 2002. évi mérlegbeszámolója alapján a társaság eszközeinek értéke 51.481.000 Ft volt, ezzel szemben a szerződésben a Kft. összes üzletrészének értékét a szerződést készítő felek közel a társaság eszközeinek értéke kétszeresében, azaz 100.000.000 Ft-ban határozták meg. Az aránytalanul magas cégértéknek elfogadható magyarázatát a felek nem adták. 

Az adóhatóság a fenti ellentmondások miatt azt állapította meg, hogy a szerződés nem az általános gyakorlatnak megfelelő feltételeket tartalmazza és a jogügylet körülményeiben is jelentős ellentmondások, illetve tisztázatlan körülmények mutatkoznak, ezért a szerződésben foglalt előleg összegével, mint forrással nem számolt. 

Az adóhatóság értelmezte a felperes, mint eladó és tanú2, mint vevő között 2002. december 12. napján létrejött előszerződést is, melynek értelmében a vevő kizárólagos vételi jogot kap a természetben az ingatlan helyrajzi száma  hrsz alatt található 7,86 ha térmértékű, major művelési ágú ingatlanra vonatkozóan, melynek teljes vételárát 80.000.000 Ft-ban határozták meg a felek. A szerződés szerint az eladó a szerződés aláírásakor 2002. december 12. napján 12.000.000 Ft előleget kap a vevőtől, mely pénzösszeg átadás-átvételét a felek elismerték. A szerződés szerint a végleges adásvételi szerződés megkötésére 2012. december 31-ig kötöttek ki a felek határidőt. Kimondták, hogy ezen határidőn belül a vevő a vételi szándékát bármikor érvényesítheti a szerződésben meghatározott vételáron. 

Az adóhatóság vizsgálta azt is, hogy az ingatlant a felperes milyen értéken és mikor vásárolta és a szerződés tartalma hogyan értelmezhető. Megállapításra került, hogy a felperes 2000. május 4-én vette meg az ingatlant 2.100.000 Ft-os vételáron. A telken lévő épületek romos állapotban voltak és vannak. 

Az adóhatósági eljárás során tanú2 tanú meghallgatására sor került, aki a szerződés megvalósulását és az előleg átadását elismerte. Az előleg kifizetésének időpontjában elmondása szerint 12.000.000 Ft összegű készpénzzel nem rendelkezett, az előleg kifizetéséhez egy befektetőtársa járult hozzá, akit személy szerint nem kívánt megnevezni. Az előleg kapcsán elmondta még, hogy a pénzügyi finanszírozóval szóban állapodtak meg, nincs közöttük írásbeli megállapodás sem az előleg kifizetésére vonatkozóan, sem az ingatlan hasznosítására vonatkozóan. Az ingatlan értékét felperes neve határozta meg 80.000.000 Ft-ban, annak felértékelése nem történt meg. 

Az adóhatóság vizsgálta a vevő bevallási adatait és azt állapította meg, hogy az adott időszakban nevezett nem rendelkezett az előleg kifizetéséhez szükséges adózott jövedelemmel. 

Az előszerződéssel kapcsolatosan az alperes álláspontja az volt, hogy az magánokirati formában készült csupán, holott miután ingatlanról van szó, közokirati, vagy teljes bizonyító erejű magánokirati formában kellett volna az ingatlan adásvételiszerződést megkötni. Azon tanúk aláírása sem szerepel. 

Az eladó a vevő részére az előszerződés aláírásával egyidejűleg vételi jogot biztosított. Az eladó a vevőnek úgy adott át 12.000.000 Ft előleget, hogy annak a visszafizetésére garanciát nem kapott. Az adásvételi szerződés nem rendelkezik az előleg összege után járó kamatról sem. 

A Ptk. szabályai értelmében a vételi jogot legfeljebb 5 évig lehet gyakorolni, szemben az előszerződésben foglalt 10 éves időtartammal. 

A vevő a rendelkezésre álló határidő alatt nem vásárolta meg az ingatlant és az előleget sem kérte vissza és álláspontja szerint az elévülés szabályaira tekintettel az előleg visszakövetelésére sincs már lehetőség. A vételi jogot engedő szerződéseknél szükségszerű annak ingatlan-nyilvántartásban történő regisztráltatása is, azonban jelen esetben ez sem történt meg. Mindezen körülményeket együttesen értékelve az adóhatóság a 12.000.000 Ft összeget forrásként az adózónál nem fogadta el. 

Értékelésre került továbbá az a 2002. december 20-ai keltű szerződés is, mely szerint tanú1 vevő a  Kft.2. neve üzletrészeinek felperest megillető megvásárlása kapcsán felperes nevenek kifizeti az adózó által a  Kft.2. neve-be befizetett 12.000.000 Ft tagi kölcsön összegét. A vevő jogosult a társaságot átvilágítani, majd ezt követően 2003. december 31. napjáig veszi meg az üzletrészt. 

Ezen ügylet részletkörülményeinek tisztázása érdekében az adóhatóság meghallgatta tanú1-t tanúként, aki elmondta, hogy felperes neve eladó a  Kft.2. neve üzletrészeinek értékesítését ahhoz a feltételhez kötötte, hogy a részéről nyújtott 12.000.000 Ft összegű tagi kölcsön is átvállalásra kerül a vevő által. A tanú emlékezete szerint vagy 2002. decemberében, vagy 2003. januárjában történt meg a 12.000.000 Ft összegű tagi kölcsön átvállalása és ezen pénzösszeg átadása felperes neve lakásán.

A tanú azt nyilatkozta, hogy emlékezete szerint a tagi kölcsön kifizetéséről készült egy bizonylat is, az azonban az ő birtokában nincs, az felperes nevenél van. 

A jogügylet valóságtartalmának megítélése során figyelembe vette az adóhatóság azt, hogy a tagi hitel befizetésére vonatkozó bizonylatot az adózó nem adta át a revízió részére, melyre a tanú hivatkozott. 

Az elsőfokú adóhatóság a társaság mérlegéből, a társasági adóbevallásaiból megállapította, hogy a cég rövid lejáratú kötelezettsége 2001. év végével 2.213.000 Ft volt, míg 2002. év végével 2.192.000 Ft. Mérlegelte azt is, hogy a bevallási adatok alapján kölcsönre nem volt szüksége a társaságnak, tárgyieszközt nem vásárolt, beruházást, felújítást nem végzett, 2002. évben anyagi jellegű és bérjellegű ráfordítása 1.375.000 Ft volt, amihez nem volt szükség 12.000.000 Ft tagi hitel befizetésre. 

Hangsúlyozta azt is, hogy amennyiben két vagy három év alatt került volna kifizetésre a vevő részére az átvállalt 12.000.000 Ft tagi hitel, mint arra a tanú meghallgatása során hivatkozott, akkor a társaság mérlegében a rövid, vagy hosszú lejáratú kötelezettségek között ezen kifizetésnek szerepelni kellett volna. 

A revízió a  Kft.2.neve jogutódját a  Kft.4.neve-t is nyilatkozatra hívta fel a tagi kölcsön be és kifizetésekkel kapcsolatosan. A fenti társaság részére kiküldött küldemény azonban „ismeretlen" jelzéssel érkezett vissza az adóhatósághoz, emiatt a társaságnál a hivatkozott gazdasági esemény ellenőrzése meghiúsult. 

A fenti bizonyítékokat együttesen értékelve az adóhatóság a gazdasági esemény megtörténtét kétségesnek tartotta azért is, mert a nagy volumenű szerződést a felek egyszerű magánokirati formában kötötték meg. A pénzeszköz tényleges átadása nem nyert igazolást. Ezért a fenti összeggel, mint rendelkezésre álló összeggel az ellenőrzés nem számolt. Mindezek következtében az adóhatóság adózó nyilatkozatát, mely szerint 30.000.000 Ft megtakarítással rendelkezett a nyitóidőpontban, nem találta igazoltnak, és nyitó forrással nem számolt. 

A bíróság a felperes kereseti kérelmét a Pp. XX. fejezetének szabályai szerint lefolytatandó és az Art. 143.§ (2) bekezdése szerinti közigazgatási perben kellett, hogy elbírálja.

A bíróságnak abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy a kereseti kérelem korlátain belül az alperesi határozat sért-e anyagi jogi jogszabályt, eljárásjogi jogszabályt, történt-e hatósági mulasztás, vagy helytelen jogszabályértelmezés. 

A felperesi kereset kapcsán az elsődlegesen eldöntendő kérdés az volt, hogy az a körülmény - melyet az alperes is elismert -, hogy a másodfokú adóhatóság a másodfokú határozatot nem a felperesi jogi képviselő részére kézbesítette, hanem közvetlenül az ügyfél részére, olyan súlyos eljárásjogi jogszabálysértés-e, mely megalapozza a határozat hatályon kívül helyezését és az eljárt közigazgatási szerv új eljárásra történő kötelezését. 

A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 40.§ (7) bekezdése alapján, ha az ügyfélnek képviselője van, az iratokat a hatóság a képviselő részére küldi meg; a személyes megjelenésre szóló idézés kézbesítése azonban a megidézett részére történik, képviselőinek egyidejű értesítésével. Az eljárási képességgel rendelkező ügyfél kérheti, hogy a hatóság akkor is a számára kézbesítse az iratot, ha az ügyben képviselője van. 

Az iratokból megállapíthatóan valóban eljárásjogi hibát vétett a másodfokú adóhatóság akkor, amikor a jogi képviselet ellenére az ügyfél részére küldte ki a másodfokú határozatot. Ugyanakkor nem vitatható, és maga a felperes sem vitatja, hogy a másodfokú határozat a felperes részére kézbesítésre került, így alaptalan a felperesnek  arra vonatkozó érvelése, hogy alkotmányos alapjogai, köztük a jogorvoslathoz való joga sérült azáltal, hogy nem a jogi képviselője kapta meg a határozatot. A felperes élt jogorvoslati jogával, hiszen a kereseti kérelmet benyújtotta határidőben és azon jogi képviselő útján, aki a közigazgatási eljárásban is őt képviselte. A fenti hiba sérti a Ket. 40.§ (7) bekezdés első mondatában foglaltakat, azonban nem minősül olyan súlyos eljárásjogi jogszabálysértésnek, mely az ügy érdemi eldöntésére kihatna. 

A Legfelsőbb Bíróság KK. 31. számú állásfoglalása szerint eljárási jogszabálysértés miatt csak akkor van helye hatályon kívül helyezésnek, ha az eljárási jogszabálysértés jelentős és a döntés érdemére is kihat, illetve a bírósági eljárásban nem orvosolható. 

A bíróság álláspontja az, hogy a fenti eljárásjogi hiba nem minősül olyan jelentős és a döntés érdemére kiható jogszabálysértésnek, mely megalapozná a felülvizsgálni kért közigazgatási határozat hatályon kívül helyezését és az eljárt közigazgatási szerv új eljárásra történő utasítását. Az új eljárásra történő kötelezésnek a fenti eljárási hiba miatt azért sincs indoka, mert a felperes jogi képviselője útján benyújtotta a keresetét és az új eljárástól egyéb, az ügy érdemére is kiható döntés nem lenne várható. 

A fenti indokok miatt a bíróság a felperes elsődleges kereseti kérelmét nem találta megalapozottnak.

Ugyancsak megalapozatlan a felperesnek a másodlagos kereseti kérelme, mely szintén hatályon kívül helyezésre és új eljárásra történő kötelezésre irányul, azonban más indokokkal. A felperesi álláspont az, hogy legalább a forráshiány összegének megfelelő összegű nyitó forrással kellene számolni 2003. január 1-én, így a felperes terhére forráshiány, jövedelemeltitkolás és adóhiány nem lenne megállapítható a 2009. február 23-án csatolt 3 db előszerződés, illetve szerződés miatt. 

A bíróság álláspontja az egyes ügyletek értékelése során az, hogy az adóhatóság lényegét tekintve helyesen értékelte az előszerződések, illetve a szerződés tartalmát, és helyes az a végkövetkeztetése, hogy a fenti szerződésekkel a felperes a terhére feltárt forráshiányt kompenzálni nem tudta, ezek alapján nyitótétel a felperes javára nem elfogadható. 

Rámutat a bíróság arra, hogy a felperes a nyitó tétel összegének meghatározása kapcsán az eljárás különböző időpontjaiban tett nyilatkozataiban eltérő nyilatkozatokat tett. Először a nyitótétel összegét és megtakarításai összegét összegszerűen nem jelölte meg, a korábbi időszakból származó jövedelmei, mint megtakarítások megléte tekintetében az adóhatósági eljárás során bizonyítékokat nem csatolt. 

A későbbiekben ugyan 30.000.000 Ft készpénz megtakarítást említett, azonban ezen pénzösszeg tényleges meglétét és rendelkezésre állását a felperes sem az adóhatósági, sem a bírósági eljárás során nem igazolta, illetve nem bizonyította. 

Az Art. 109.§ (3) bekezdése alapján az adózónak hitelt érdemlően kell bizonyítania az adóhatóság által feltárt adóalaptól való eltérést. 

A kialakult bírósági gyakorlat szerint ez azt jelenti, hogy a valóságban ellenőrizhető, kontrollálható módon kell az adózónak állításait alátámasztani és az ügyletek valóságtartalmát alátámasztani. A hitelt érdemlő adat és bizonyíték a kialakult bírósági gyakorlat szerint olyan adatot és bizonyítékot jelent, amely ellenőrizhető, egyértelműen azonosítható, valóságtartalma kellően alátámasztott, tartalmánál és jellegénél fogva, vagy más adatokból is egybevetve alkalmas a vele igazolni kívánt tény alátámasztására (Kfv.I.35.240/2006/4. számú Legfelsőbb Bírósági eseti döntés). 

A bizonyítékok értékelése során nem lehetett attól eltekinteni, hogy a felperes a különböző időpontokban eltérő tartalmú nyilatkozatokat tett a nyitótétel vonatkozásában. Ugyan a felperes és az előszerződésben vevőként szereplő személyek tanúkénti meghallgatásuk során azt nyilatkozták, hogy az ügyletek létrejöttek és ténylegesen megvalósultak, azonban a pénzösszegek tényleges átadását, átvételét semmilyen módon nem tudta sem a felperes, sem a tanúként meghallgatott vevők bizonyítani. 

Az okiratokat tanúk nem írták alá, okirati és ügyleti tanúk a pénzösszegek kifizetésekor nem voltak jelen, ügyvédi ellenjegyzés az okiratokon nem szerepel, ezért helyesen érvelt az alperes azzal, hogy a csupán okirati formába rögzített szerződések önmagukban nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy az ügyletek ténylegesen teljesedésbe mentek. 

Ennek kapcsán helyesen vizsgálta meg az adóhatóság az ügyletben részt vevő vevők ügyletkötés időpontjában fennálló jövedelmi viszonyait, bevallási adatait, azt, hogy volt-e forrásuk az előlegek, illetve a tagi kölcsön kifizetésére. Ennek kapcsán valamennyi vevő, illetve a tagi kölcsön átvállalója vonatkozásában azt állapította meg az adóhatóság, hogy az adott személyek bevallási adataiból nem állapítható meg, hogy a fenti nagyságrendű, előlegek kifizetéséhez forrásuk megvolt. Maguk a személyek is úgy nyilatkoztak, hogy egy befektető biztosította az előleg kifizetéséhez a forrást, azonban egyikük sem jelölte meg a befektető személyét, nevét. 

A Legfelsőbb Bíróság Kfv.I.35.090/2006/5. számú ítélete szerint önmagában az egyes tanúnyilatkozatok, magánokirati formában adott nyilatkozatok csak abban az esetben számítanak hitelt érdemlő bizonyítéknak, amennyiben a benne foglalt adatok a valóságban ellenőrizhető adatokkal és körülményekkel alátámaszthatók. 

A fenti követelménynek egyetlen esetben sem feleltek meg sem a felperesi nyilatkozatok, sem a tanúk vallomása. 

Az előszerződések és a tagi kölcsön kifizetések kapcsán a felperes sem az adóhatósági eljárás, sem a bírósági bizonyítási eljárás során nem igazolta hitelt érdemlően, a valóságban ellenőrizhető módon azt, hogy az előlegek kifizetése adott időpontban, adott formában ténylegesen megtörtént. 

Valamennyi előleg és tagi kölcsön kifizetés tekintetében a felperes azt nyilatkozta, hogy a lakásán készpénzben és egy összegben történt meg a kifizetés, azonban ezen kifizetésnek nem voltak tanúi, a kifizetésekről bizonylat nem állt rendelkezésre, a tagi kölcsön kifizetéséről szóló tanú1 által említett bizonylatot sem csatolta a felperes annak ellenére, hogy a vevő nyilatkozata szerint az felperes neve birtokában volt. 

A felperes nem tett eleget az Art. 109.§ (3) bekezdése alapján őt terhelő bizonyítási kötelezettségnek, ezért az Art. 97.§ (6) bekezdése alapján a nem bizonyított tényeket, körülményeket az adózó terhére kellett értékelni, miután becslési eljárás lefolytatásáról volt szó. 

Az egyes szerződések polgári jogi minősítését tekintve rámutat a bíróság arra, hogy az Art. 1.§ (7) bekezdése alapján az adóhatóság a szerződést, ügyletet és más hasonló cselekményeket valódi tartalmuk szerint kell, hogy minősítse. Az érvénytelen szerződésnek vagy más jogügyletnek az adózás szempontjából annyiban van jelentősége, amennyiben gazdasági eredménye kimutathatók. 

A fenti jogszabályhely értékelése és értelmezés kapcsán az Alkotmánybíróság a 724/B/1994. számú határozatában már rámutatott, hogy az adóhatóság csak adójogi szempontból jogosult a szerződéseket, ügyleteket átminősíteni, felülbírálni. Ez a jogosultság nem biztosít jogot az APEH-nak arra, hogy a szerződő felek szerződési autonómiájába beavatkozzon. Az adóügyi és a polgári jogi jogviszony egymástól elválik és az APEH megállapításai nem hatnak ki a felek polgári jogi jogviszonyára. Az APEH minősítés kizárólag adóügyi szempontból releváns, és a közjogi jogviszonyban nem álló harmadik személyre kihatással nincs. 

Az adóhatóság a fenti jogszabályi rendelkezésnek és jogszabály-értelmezésnek megfelelően minősítette a felperes által 2009. február 23-án becsatolt szerződéseket és értelmezte a szerződések tartalmát. 

A bíróság álláspontja szerint a szerződések értelmezése és tartalmának értékelése kapcsán az adóhatóság teljes körűen feltárta a tényállást és a szükséges bizonyítást lefolytatta. A vevőket tanúként meghallgatta, azoknál a cégeknél, ahol lehetséges volt, kapcsolódó ellenőrzést folytatott le (pl.:  Kft1.neve.), vagy értékelte a hivatalból rendelkezésre álló bevallási adatokat (pl.:  Kft.2.neve tagi kölcsön átvállalása). 

Miután a vevők az adóigazgatási eljárásban tanúként meghallgatásra kerültek, ezért a bíróság mellőzte a felperesnek a 8/F/I. alatti előkészítő iratában szükség esetére előterjesztett tanú1 és tanú2  tanúkénti meghallgatására vonatkozó bizonyítási indítványát a szerződéskötés körülményeire. Egyrészt a becsatolt okiratok rendelkezésre álltak, másrészt a bíróság előtt ismert volt a fenti vevőknek az adóhatósági eljárás során tanúként tett vallomása, így a szerződés tartalmának, teljesedésbe menetelének további tisztázására vonatkozó tanúmeghallgatásra irányuló felperesi bizonyítási indítványt a bíróság szükségtelennek ítélte, azt mellőzte. 

Az adóhatóságnak a szerződések tartalmi elemzése kapcsán tett Ptk-t érintő felvetéseire az álláspontja az, hogy a  Kft.1.neve  üzletrészének eladása kapcsán alapvetően helyes érveket hozott fel az alperes. Az a körülmény azonban, hogy az állítólagosan nyújtott előleg visszafizetésére semmilyen garancia nincs kikötve az előszerződésben, önmagában a szerződés megvalósulását még nem teszi kétségessé, miután az előleg visszakövetelésére vonatkozó szabályokat a Ptk. rendezi, és ha a felek eltérően nem állapodnak meg, ezek a rendelkezések az irányadók. 

Ugyancsak ez érvényes az elévülés és a vételi jog értelmezésére vonatkozó okfejtések kapcsán. A Polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 326.§ (1) bekezdése szerint az elévülés akkor kezdődik, amikor a követelés esedékessé válik. Az elévülés értelmezése kapcsán nem lehet figyelmen kívül hagyni azt, hogy az előszerződésben a felek úgy rendelkeztek, hogy 2012. december 31-ig kötik meg a végleges adásvételi szerződést az előszerződésben kikötött és rögzített áron, így a bíróság az elévülés kezdő időpontjának meghatározása tekintetében a felperesi állásponttal ért egyet. 

A vételi jog értelmezése tekintetében szintén a Ptk. rendelkezései irányadók elsődlegesen. A Ptk. 375.§ (1) bekezdés szerint ha a tulajdonos másnak vételi jogot (opciót) enged, a jogosult a dolgot egyoldalú nyilatkozattal megvásárolhatja. A vételi jogra vonatkozó megállapodást a dolog és a vételár megjelölésével írásba kell foglalni. 

A határozatlan időre kötött vételi jog 6 hónap elteltével megszűnik, az ezzel ellentétes megállapodás semmis (Ptk. 375.§ (2) bek.). 

A vételi jogra egyebekben a visszavásárlási jogra vonatkozó szabályokat kell alkalmazni a Ptk. 375.§ (4) bekezdése szerint. 

A Ptk. 374.§ (2) bekezdése kimondja, hogy a visszavásárlási jog - jelen esetben vételi jog - legfeljebb 5 vére köthető ki, az ezzel ellentétes megállapodás semmis. 

A vételi jogra vonatkozó szerződésbeli kikötéseket tehát ennek megfelelően kell és lehet értelmezni, azonban az adójogi minősítés szempontjából ezek a körülmények relevanciával nem bírnak. 

Az adóhatóságnak és a közigazgatási perben a bíróságnak az elévülésre és vételi jogra vonatkozó részletes kérdéseket nem kellett minősíteni, pusztán a tényállás részét képezik az adott tények, adatok a szerződés tartalmának meghatározása és értelmezése során. 

A bíróság álláspontja szerint pedig az alperesnek az adójogi minősítésre vonatkozó megállapításai helytállóak és egyik előszerződés, illetve a tagi kölcsön kifizetése kapcsán sem fogadhatók el a felperes által állított fizetett előlegek és tagi kölcsön megtérítése rendelkezésre álló forrásként. 

A felperesnek nem volt elegendő csupán hivatkozni a fenti forrásokra, melyek összege jóval meghaladja a felperes által az adóhatósági eljárás során állított 30.000.000 Ft-ot, hiszen 50.000.000 - 52.000.000 Ft-ra hivatkozott, hanem tudni kellett volna a felperesnek hitelt érdemlően, a valóságban ellenőrizhető adatokkal alátámasztottan igazolni azt, hogy a fenti forrásból származó pénzösszegek a 2003. január 1-ei nyitóidőpontban ténylegesen rendelkezésre álltak és megvoltak. A tényleges rendelkezésre állásra vonatkozóan azonban a felperes semmilyen hitelt érdemlő bizonyítékkal nem szolgált. Személyes nyilatkozata szerint ezen pénzösszegeket otthonában, páncélszekrényben tartotta. Azonban ezen állítása sem nyert bizonyítást.

A felperes állítását azonban kétségessé teszi az is, hogy személyes meghallgatása során elmondta, hogy 2001. év végén a térségben jelentős szőlő-, gyümölcstelepítési munkálatokba, beruházásba kezdett és a munkálatok döntő részben 2002. évben kezdődtek meg. A rendelkezésére álló pénzösszegeket, forrásokat ezen beruházáshoz használta fel folyamatosan. Az állami támogatást elő kellett finanszírozni. Ez is azt támasztja alá, hogy a felperesnek folyamatosan volt szüksége arra, hogy a rendelkezésére álló készpénzösszegeket felhasználja a beruházás kapcsán. A bíróság álláspontja szerint ez a körülmény is életszerűtlenné teszi azt a felperesi hivatkozást egyéb bizonyíték hiányában, hogy 2003. január 1-én a 2002. évi hivatkozott előszerződésekhez kapcsolódó előlegek, illetve tagi kölcsön összege ténylegesen megvolt. 

Valamennyi bizonyítékot együttesen értékelve a bíróság álláspontja az, hogy helytállóan jutott az adóhatóság arra a következtetésre, hogy az említett 3 db szerződéshez kapcsolódóan a felperes részéről nyitótétel nem került igazolásra, így nem jogszabálysértő az alperes azon eljárása, mely nyitótétellel nem számolt a forrásfelhasználási táblázat elkészítése során. 

A felperes tényszerűen hivatkozott arra, hogy az 1980-as évek végétől az 1990-es években és a 2000-es évek elején is jelentős, más forrásból származó jövedelmei voltak. Ezeket sem az adóhatóság, sem a bíróság nem vonta és nem vonja kétségbe. Ugyanakkor a fenti indokolásban foglaltakat figyelembe véve a felperesnek bizonyítania kellett volna azt a körülményt, hogy ezek a különböző forrásból származó jövedelmek, pénzösszegek 2003. január 1-én megvoltak. Ezen bizonyítási kötelezettségének a felperes azonban nem tett eleget. A bizonyítatlanság jogkövetkezményeit pedig a felperes terhére kellett értékelni az Art. 97.§ (4) és (6) bekezdése alapján. 

A felperes kérte, hogy a bíróság kötelezze az alperest arra, hogy konkrétan jelölje meg, hogy az érdemi nyilatkozata 11. és 13. oldalában hivatkozott Legfelsőbb Bírósági eseti döntések hol lelhetők fel. A bíróság a fentiek teljesítésére az alperest külön nem kötelezte, miután az eseti döntések a nyilvánosan közzétett Bírósági Határozatokban, Közigazgatási, Gazdasági Döntvénytárban és EBH-ban fellelhetők és a bárki által hozzáférhetőek voltak. 

Az a körülmény, hogy név1 ombudsmann az Alkotmánybíróság előtt az Art. vagyonosodási vizsgálatokra és becslési eljárás lefolytatására vonatkozó szabályai tekintetében utólagos normakontroll iránti eljárást kezdeményezett és az Alkotmánybírósági eljárás folyamatban van, nem befolyásolhatta a jelen perben hozandó érdemi döntést. A bíróságnak a Pp. 339/A.§ alapján a közigazgatási perben - jogszabály eltérő rendelkezése hiányában - a meghozatalakor hatályban volt jogszabályok és a fennálló tények alapján kell felülvizsgálnia a felülvizsgálni kért közigazgatási határozatot. Jelen esetben a másodfokú határozatról hozatalakori időpontban és az akkor megállapított tényállási elemek és bizonyítékok értékelése alapján kellett állást foglalni. 

Valamennyi bizonyítékot együttesen értékelve és figyelembe véve a bíróság álláspontja az, hogy az alperesi határozat nem jogszabálysértő. A feltárt forráshiányt az Art. 109.§ (2) bekezdése alapján jövedelemeltitkolásnak kellett minősíteni és az adójogi jogkövetkezményeket (adóhiány, adóbírság, késedelmi pótlék) az adóhatóságnak le kellett vonnia, ezért a felperesi kereset elutasításra került. 

A bíróság kötelezte az eljárást kezdeményező felperest a Pp. 77.§, az illetékről szóló 1990. évi XCIII. törvény 38.§ (1) bekezdés a.) pontja, 42.§ (1) bekezdés a.) pontja és 43.§ (3) bekezdése alapján tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt kereseti illeték megfizetésére. 

Kötelezte továbbá a bíróság a pervesztes felperest az alperes javára perköltség megtérítésére jogtanácsosi munkadíj és készkiadás címén. A jogtanácsosi munkadíj megállapítására a Pp. 67.§ (2) bekezdés és az ügyvédi díjszabásról szóló 32/2003 (VIII.22.) IM számú rendelet 3.§ (2) bekezdés b.) pontja és 3.§ (6) bekezdése alapján került sor. A bíróság a jogtanácsosi munkadíjat az elvégzett munkával arányban állóan állapította meg, értékelve az alperesi jogi képviselő által tárgyaláson és tárgyaláson kívül kifejtett tevékenységet, a szerkesztett előkészítő iratok számát. Alapos volt az alperesnek a készkiadás megtérítésére vonatkozó igénye postaköltség és fénymásolati költség címén, melynek megállapítására az IM rendelet 4.§ alapján került sor. 

A felperes pervesztességére tekintettel felmerült költségét maga köteles viselni. 

A bíróság ítélete elleni fellebbezési lehetőséget a Pp. 340.§ (1) bekezdése zárja ki. 

Eger, 2010. szeptember 20.

	r. Szalai Tünde s.k.
			megyei bíró

A kiadmány hiteléül: