A Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság 
45. Pf. .../2009/9.

A Magyar Köztársaság nevében !

 A Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság a dr. Gyöngyösi László ügyvéd (....) által képviselt felperes neve(....) felperesnek – a dr. Ács László ügyvéd (....) által képviselt alperes neve(....) alperes ellen tulajdonjog megállapítása iránt a Budapesti XX., XXI. és XXIII. Kerületi Bíróság előtt 14. P. XX. 21.070/2004. szám alatt indított perében, a 2009. április 22. napján hozott 64. sorsz. ítélet ellen a felperes részéről 68., az alperes részéről 65. sorsz. alatt előterjesztett, 69. sorsz. alatt indokolt fellebbezés folytán meghozta

í t é l e t e t :

 A másodfokú bíróság az első fokú bíróság ítéletének nem fellebbezett részét nem érinti, fellebbezett rendelkezését részben megváltoztatja. és a felperes által ráépítés jogcímén szerzett tulajdoni hányadának mértékét 18/100-ad (tizennyolc/század) részre, a felperes által törvényes öröklés, valamint néhai tulajdonos közbenső jogszerzésével az alperes ajándékozás jogcímén szerzett tulajdoni hányadát 41/100 - 41/100 (negyvenegy/század - negyvenegy/század) részre, a felperes által fizetendő megváltási ár összegét 7,995.000 (hétmillió kilencszázkilencvenötezer) Ft–ra felemeli, a teljesítési határidőt 45 napra módosítja. 

A földhivatalhoz intézett megkeresést a másodfokú bíróság akként pontosítja, hogy a Budapesti I. számú Körzeti Földhivatal a perbeli ingatlan tulajdoni lapjára a felperes neve(személyi adatai) felperes ráépítés jogcímén történt tulajdonszerzését 18/100 (tizennyolc/század) arányban jegyezze be, egyidejűleg a felperes öröklés jogcímén nyilvántartott tulajdoni hányadát 41/100-ra (negyvenegy/század), alperes nevealperes (szem. adatai) ajándékozás jogcímén nyilvántartott tulajdoni hányadát 41/100-ra (negyvenegy/század) módosítsa, majd a jelen ítélet szerinti megváltási ár kifizetésének igazolását követően az alperes tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásból törölje és egyidejűleg a felperes tulajdonjogát arra közös tulajdon megszüntetése jogcímén jegyezze be. 

Kötelezi a másodfokú bíróság a felperest arra, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 2,371.984 (kétmillió háromszázhetvenegyszer kilencszáznyolcvannégy)  Ft többlethasználati díjat, és ez után 2005. november 17. napjától a kifizetésig a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző utolsó napon érvényes jegybanki alapkamattal azonos mértékű késedelmi kamatot. 

Mellőzi a másodfokú bíróság az alperes perköltség fizetésére kötelezését, és a felperest kötelezi arra, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 36.779 (harminchatezer hétszázhetvenkilenc) Ft első fokú perköltséget.

Az állam által előlegezett kereseti illeték összegét a másodfokú bíróság 289.430 (kétszáznyolcvankilencezer négyszázharminc) Ft-ra módosítja, ebből az alperes személyes költségmentessége folytán az állam által viselendő illetékrész összegét 102.358 Ft (százkétezer háromszázötvennyolc) Ft-ra mérsékli és kötelezi a felperest, hogy 187.070 (száznyolcvanhétezer hetven) Ft eljárási illetékrészt az államnak külön felhívásra fizessen meg.

Egyebekben az első fokú bíróság ítéletét helybenhagyja. 

Kötelezi a bíróság a felperest, hogy az illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 28.100 (huszonnyolcezer száz) Ft fellebbezési illetéket, valamint az alperes személyes költségmentessége folytán le nem rótt 134.800 Ft fellebbezési illetékből 55.800 (ötvenötezer nyolcszáz) Ft illetékrészt, összesen 83.900 ( nyolcvanháromezer kilencszáz) Ft-ot az államnak külön felhívásra fizessen meg.
A fennmaradó 79.000 (hetvenkilencezer) Ft fellebbezési illetéket az alperes személyes költségmentessége folytán az állam viseli.

Kötelezi a bíróság a felperest hogy fizessen meg az államnak a Fővárosi Bíróság költségvetési elszámolási számlájára, a gazdasági hivatal felhívásában megjelölt módon 73.260 (hetvenháromezer kétszázhatvan) Ft állam által előlegezett szakértői díjat.  
A fennmaradó 29.923 (huszonkilencezer kilencszázhuszonhárom) Ft szakértői díjat az alperes személyes költségmentessége folytán az állam viseli.

Meghaladóan a felek a másodfokú eljárással felmerült költségeiket maguk viselik.

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye. 

I n d o k o l á s :

Az első fokú bíróság ítéletében megállapította, hogy a ... hrsz. alatt nyilvántartott, természetben ... szám alatti ingatlanból a felperes 5564/10000 hányad arányban ráépítéssel tulajdonjogot szerzett. Ezért az ingatlanon bejegyzett tulajdoni arányokat akként módosította, hogy a felperes 5564/10000 arányban ráépítés, 2168/10.000 arányban öröklés címén szerzett tulajdonjogot, míg az alperes tulajdoni illetősége 2168/10.000 hányadra módosult. Kötelezte az alperest annak tűrésére, hogy a felperes javára az ingatlan-nyilvántartásba a fenti módosult tulajdoni arányokat bejegyezzék. A közös tulajdont akként rendelte el megszüntetni, hogy az alperes 2168/10.000 tulajdoni hányadát 4,303.480 Ft megváltási ár ellenében a felperes kizárólagos tulajdonába adta. Kötelezte a felperest, hogy a megváltási árat 15 napon belül fizesse meg az alperesnek. Meghaladóan a keresetet és a viszontkeresetet elutasította. Kimondta, hogy a felperes illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 258.200 Ft, és az alperes által le nem rótt 126.000 F illetéket az állam viseli. Kötelezte az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 435.392 Ft, a felperest pedig, hogy fizessen meg az alperesnek 12.000 Ft perköltséget. Az ítélet jogerőre emelkedését követően megkeresni rendelte a Budapesti I. számú Körzeti Földhivatalt, hogy az ingatlan vonatkozásában az ítélet szerint módosult tulajdoni arányokat, valamint a közös tulajdon megszüntetését – a megváltási ár megfizetésének igazolásával egyidejűleg - az ingatlan-nyilvántartásba vezesse be. 

A felperes fellebbezésében kérte, hogy a másodfokú bíróság az első fokú bíróság ítéletét részben változtassa meg, a felperes tulajdoni hányadát ráépítés címén 6900/10.000, öröklés címén 1550/10.000, összesen 8450/10.000-ed mértékre emelje fel, míg az alperes tulajdoni hányadát 1550/10.000-ed-re, és erre figyelemmel a megváltási ár összegét 3,076.750 Ft-ra mérsékelje. 
Arra hivatkozott, hogy az első fokú bíróság nem kellően vette figyelembe Szakértő1 igazságügyi szakértő szakvéleményét, ezáltal a felperest megillető tulajdoni hányadok nem kerültek pontosan megállapításra. E szakvélemény rögzítette, hogy az alperest és néhai tulajdonost néhai Örökös örökhagyó tulajdoni illetőségének ½ része illeti meg, mely a szakértő számítása szerint 155/1000-ed tulajdoni hányad. Néhai tulajdonos tulajdoni hányadát az alperes szerezte meg, így az ő tulajdoni illetősége helyesen 155/1000–ed, melynek megváltási ára 19,850.000 Ft ingatlanérték figyelembe vételével 3,076.750 Ft. Kérte, hogy a bíróság a közös tulajdon megszüntetésekor ezen ingatlanforgalmi értéket vegye alapul figyelemmel arra, hogy a per elhúzódása az alperes magatartásának, másrészt a bíróságok leterheltségének következménye. Ennek következtében azonban a felperes jelentős anyagi veszteséget szenvedett, hisz az első határozat meghozatalakor a megváltási ár 1,021.000 Ft volt. 
Kérte továbbá, hogy a bíróság az első fokú bíróság ítéletének indokolását javítsa ki akként, hogy
-	néhai ... neve helyesen néhai tulajdonos, 
-	a 7. oldal 2. bekezdését akként, hogy abból mellőzze a néhai szót, mert a felperes házastársa életben van, valamint 
-	a 2. oldal utolsó bekezdéséből az ott lakásuk alatt kitételt, mert a felperes és házastársa 1975 és 1995 között nem lakott az ingatlanban. 

Az alperes fellebbezésében kérte, hogy a másodfokú bíróság az első fokú bíróság ítéletét részben változtassa meg, közbenső ítélettel utasítsa el a keresetet a többlettulajdoni hányad megállapítása körben, és állapítsa meg a többlethasználati díj jogalapját. Meghaladóan az első fokú ítéletet helyezze hatályon kívül és a közös tulajdon megszüntetése valamint a többlethasználati díj összegszerűsége körében utasítsa az első fokú bíróságot új eljárásra és újabb határozat hozatalára. 
Arra hivatkozott, hogy az első fokú bíróság a bizonyítékokat részben hiányosan, részben tévesen értékelte. 
Figyelmen kívül hagyta a felperes részéről 1998. február 18. napján kelt és az alperes által csatolt levél tartalmát, melyből - és a peranyagból is - egyértelműen kitűnik, hogy a felperes édesanyja 1963-ban megengedte a felperesnek és férjének, hogy az ingatlanon a lakhatásukat segítő melléképület kerüljön felépítésre. A gazdasági épületet a felperes és férje építette, a szülők építették másfél szobásra az ingatlant, és bár a felperes édesapja felvetette, hogy az édesanyja írassa az felperesre és férjére az ingatlant és építsenek ők kölcsön felvételével két lakásos házat, a felperes édesanyja ebbe nem egyezett bele. Figyelmen kívül hagyta továbbá az első fokú bíróság a felperes házastársának 1998. május 19. napján tett tanúvallomását, mely szerint „… megengedték, hogy építsünk egy építményt, ott ellakhatunk mindaddig, amíg más lakásmegoldáshoz nem jutunk…. Az anyósomék még ahhoz is hozzájárultak, hogy az épülethez tartozó földrészletet is használhassuk, mindaddig, amíg ott lakunk. „ 
Mindebből megállapítható, hogy a felperes édesanyja megengedte a melléképület építését, hogy a felperes lakáshelyzete megoldódjon, de az építkezés következményeit minimálisan ráutaló magatartással rendezték, így a Ptk. ráépítési szabályait alkalmazni nem lehet. A felperes és férje akkor, amikor elfogadta a szívességi lakáshasználatot, a tulajdoni igényéről lemondott. A tulajdonszerzés igénye nélkül, lakhatásuk megteremtése érdekében áldoztak a melléképületre. Ezért a Ptk. 97. § (2) bekezdés c. pontjában foglalt feltételek hiányában tulajdonjogot nem szerezhetett. Önmagában a beruházás tulajdoni igényt nem alapoz meg. A melléképület tulajdonosa néhai Örökös lett. Közte és felperes között fel sem merült semmiféle tulajdoni vagy megtérítési igény. Erre utal az 1965. március 10-én kelt fennmaradási engedély kérelem megszövegezése, illetve a tény, hogy ilyet 1981-ig, sem a 21. Kjö. .../1982. számú hagyatéki eljárásban a felperes és férje nem érvényesített. Annak ellenére nem volt ilyen igénye a felperesnek, hogy ennek sem az 1964. évi III. törvény 28. §-a, sem a korabeli Ptk. 97. § (2) bekezdés c) pontja, sem a korabeli bírósági gyakorlat alapján (BH. 1999. évi 62); alapján jogi akadálya nem lett volna. Ugyancsak nem érvényesített ilyen igényt a 6. P. .../1993. számú elbirtoklás iránt indított perben. Csak 1998-ban jutott ez eszébe a felperesnek, a melléképület felépítését követő 33, illetve a családi ház felépítését követő 25 évvel. 
Hivatkozott arra is, hogy a bíróság rendelkezésére álló építésrendészeti iratok hiányosak, ezért az első fokú bíróság akkor járt volna el helyesen, ha intézkedik azok beszerzéséről, és tisztázza a releváns körülményeket. Utalt e körben a BH. 1982. évi 190; BH.1984. 147; és EBH. 2005. évi 1303. számú eseti döntésre. 
A többlethasználati díjigény elutasítása kapcsán kiemelte, hogy az alperes jogelődje néhai tulajdonos volt, akinek többlethasználati díjigényét a felperes elismerte, csak a tulajdoni igénye elbírálását követően kívánta elszámolni. Utalt e körben a 6. P. .../1998/4. sorsz. jkv. 2. oldalán tett felperesi nyilatkozatra. 
Az alperes figyelemmel arra, hogy a tulajdonjogát jogelődjétől annak haszonélvezeti jogával terhelten szerezte, a haláláig ilyen igényt nem érvényesíthetett. A haszonélvező halálát követően azonban ezen igényét előterjesztette 2002. április 2. napjától kezdődően. Iratellenes az első fokú bíróság azon vélelme, hogy az alperes a felperes részére ingyenes használatot biztosított volna, mert akkor igényét az alperes nem peresítette volna. Utalt a Ptk. 140. § (1) bekezdésére és a PK. 8. állásfoglalásra, mely szerint a tulajdonostárs, ha a tulajdonjogát gyakorolni bírósági határozat, a felek megállapodása vagy a tulajdonos jogellenes magatartása miatt gyakorolni nem tudja, pénzbeli térítésre tarthat igényt. 

A felperes fellebbezése nem alapos, az alperes fellebbezése részben alapos. 

A másodfokú bíróság az első fokú bíróság érdemi döntését a ráépítéssel szerzett tulajdoni hányad, a megváltási ár összege és a viszontkereset elutasítása körében nem oszthatta. 

Az első fokú bíróság helyesen állapította meg, hogy az 1963-ban megvalósított beruházást teljes egészében a felperes és jelenlegi házastársa anyagi ráfordításával és fizikai munkájával valósult meg, és helyesen járt el akkor is, amikor úgy ítélte meg, hogy e beruházás a ráépítés szabályai szerint tulajdoni igényt keletkeztetett a felperes és jelenlegi házastársa vonatkozásában. 

Az alperes fellebbezésében e körben kifejtettekre emeli ki a másodfokú bíróság, hogy néhai Örökös és a felperes között nem vitásan nem jött létre a Ptk. 97. § bekezdés (2) bekezdése c) pontjában foglalt, az ún. osztott tulajdonra vonatkozó  megállapodás. Ez azonban értelemszerűen nem zárja ki, hogy a felperes más jogcímre, így a jóhiszemű ráépítés szabályaira hivatkozással tulajdoni igényt támasszon. 

A rendelkezésre álló peradatok alapján az állapítható meg, hogy néhai Örökös a hozzájárulását adta ahhoz, hogy az ingatlanon a felperes és házastársa a saját költségén a lakhatásukat biztosító melléképületet létesítsen. Arra azonban, hogy megállapodásukban egyidejűleg kizárták volna a ráépítés szabályainak alkalmazását, semmilyen peradat nem áll rendelkezésre. Nem lehet erre következtetni abból, hogy néhai Örökös az építkezés megkezdését megelőzően nem kívánta a teljes ingatlant a felperesnek ajándékozni annak érdekében, hogy azon kétgenerációs új építésű lakóházat létesítsen, sem abból a tényből, hogy a felperes és házastársa e jogcímen a tulajdoni igényüket – bár arra lehetőségük lett volna - hosszabb időn keresztül nem érvényesítették. A peradatokból ugyanis az egyértelműen megállapítható, hogy a kizárólag a felperes és házastársa anyagi erőforrásaival és munkájával létrehozott felépítményt a szülők életében is kizárólagosan ők tartották birtokban, majd a szülők halálát követően az ingatlan egészét használták. Többlettulajdoni igényük formális érvényesítésének szükségessége ezért csak akkor merült fel, amikor az öröklés útján tulajdonjogot szerző alperesi jogelőd, néhai tulajdonos a felperes ráépítéssel szerzett többlettulajdoni igényét kétségbe vonta. 
A perbeli tényállás fenti elemeire figyelemmel – az alperes hivatkozásával ellentétben - a jelen perben nem alkalmazhatók a Legfelsőbb Bíróság BH 1982. évi 190. eseti döntésében foglaltak sem, hiszen a jelen esetben teljességgel hiányoznak az abban értékelt tényállási elemek: így a teljes családi összefogás, és valamennyi gyermek önálló otthonteremtésének előmozdítására irányuló szándék. 

Mindezek alapján a rendelkezésre álló peradatok alapján ezen beruházás kapcsán az állapítható meg, hogy a felperes és házastársa a tulajdonos engedélyével a melléképület létesítésével az 1978. évi 2. tvr. 9. § szerint alkalmazandó Ptk. 137. § (3) bekezdése alapján közös tulajdon keletkeztetésére alkalmas beruházást hajtott végre, mely Szakértő1 igazságügyi szakértő e körben nem vitatott szakvéleménye szerint az ingatlan 65.689 Ft-os forgalmi értékét 17.334 Ft-tal 83.023 Ft-ra emelte. 

Bár kétséget kizáróan nem állnak rendelkezésre a melléképület fennmaradási engedélyezésére vonatkozó építési hatósági iratok, az 1964. évi III. törvény 38. § (4) bekezdésében foglalt 10 éves határidő eltelte miatt a melléképület helyzete jogi szempontból is véglegesnek tekinthető. 
Ezért további bizonyítás nélkül is jogszerűen megállapítható volt, hogy a felperes az engedményezésre figyelemmel  általa létrehozott értéknövekmény arányában a Ptk. 137. § (3) bekezdése alapján megszerezte az ingatlan 21/100-ad tulajdoni hányadát (17334 : 83023), s ezzel néhai Örökös tulajdoni hányada 79/100-ad részre csökkent. 

Nem osztotta azonban a másodfokú bíróság az első fokú bíróság álláspontját az 1974-ben történt beruházások körében. 

A felperes az 1998. február 18. napján kelt levelében előadta, hogy a szülők a meglévő építményt másfél szobásra építették át. E levélben saját és férje szerepét a segéd- és fizikai munka elvégzésében jelölte meg. Ezt támasztja alá Tanú1 vallomása, aki a főépületen 1971-74 között végzett munkálatokkal kapcsolatban előadta (6. P. .../13. jkv. 6. oldal), hogy a szülők 60-70.000 Ft megtakarítással rendelkeztek, ezzel kezdődött meg az építkezés. Ehhez szerzett faanyagot, bontott téglát, s ha valamilyen munkálat szükségessége felmerült, miután azt a szülők képtelenek voltak megcsinálni, szívesen elvégezte. Hasonlóképpen nyilatkozott a néhai tulajdonos által az ingatlan birtokba adása iránt indított 6. P.../1998. számú per során foganatosított kihallgatása alkalmával (7. jkv. 3. old). A jelen perben utóbb vallomását e körben módosította, ennek alapja azonban a felperestől származó információ volt. 
A felekkel rokoni kapcsolatban álló, ezért a belső viszonyaikat a többi tanúnál jobban ismerő Tanú2 tanú megerősítette, hogy a főépületet a szülők kívánták bővíteni, ehhez rendelkeztek megtakarított pénzeszközzel. Hogy ez elegendő volt-e az építkezés befejezéséhez, nem tudta, azt azonban egyértelműen megerősítette, hogy a felperes és házastársa segítették őket az ügyintézésben és a fizikai munkálatok során (6. P. .../13. jkv. 8. oldal, 6. P. .../7. jkv. 7-8. oldal). 

A fenti peradatok alapján ezért az állapítható meg, hogy a főépületet érintő beruházást néhai ... és X kezdeményezte saját lakáskörülményeinek javítása érdekében. Az építkezést saját vagyoni eszközeik felhasználásával kezdték meg, s a munkálatok elvégzésében őket a felperes és házastársa részben munkavégzéssel, részben egyes anyagok beszerzésével támogatták. 
Az a körülmény, hogy a szülők által végzett építkezéshez a felperes és házastársa fizikai munkavégzéssel, illetve egyes építési anyagok megvásárlásával hozzájárult, a Ptk. 137. § (3) bekezdése szerinti ráépítés fogalmának nem felel meg.

Nem hagyható figyelmen kívül az a tény sem, hogy ezen időszakban nem vitásan a felperes és házastársa saját anyagi erejük felhasználásával terménytároló pincét és műhelyt létesített. Szakértő1 szakértő e beruházások műszaki tartalmának vizsgálata alapján arra a megállapításra jutott, hogy azok tartós fennmaradásra szánt építmények. Létesítésük óta több mint 10 év telt el, ezért vonatkozásukban a jogi véglegesség ténye is megállapítható, ezért felépítésük tulajdonjog keletkeztető jellegű beruházás volt. 

Szakértő1 igazságügyi szakértő szakvéleménye alkalmas arra, hogy az abban foglalt adatokból kiindulva a bíróság a tényleges tulajdoni arányváltozások mértékét ezen felperesi beruházás kapcsán megállapítsa. 

Szakértő1 igazságügyi szakértő ugyanis a szakvéleményében meghatározta a fajlagos telekárat, az eredeti és a bővített főépület értékarányát, valamint a melléképület aktuális értékét. Ezek alapulvételével megállapítható, hogy a perbeli ingatlan forgalmi értéke az 1971-1974 között megvalósított beruházások megkezdésekor 121.819 Ft volt. Ezt a főépületben a szülők által megvalósított beruházások 78.903 Ft-tal, a felperes és házastársa által megépített építmények pedig további 13.106 Ft-tal, összesen 92.009 Ft-tal emelték, s ekként a beruházás befejeztével az ingatlan forgalmi értéke 213.828 Ft-ra emelkedett. 
A szülők és a felperes és házastársa által megvalósított beruházások ekként az ingatlan forgalmi értékét 43%-kal emelték (92009 : 213828), melyből a felperes és házastársa által megvalósított ráépítésnek minősülő beruházás 6 %-os (13106 : 213.828), a szülők beruházása pedig 37%-os (78.903 : 213.828) értékemelkedést eredményezett. 
Erre figyelemmel az állapítható meg, hogy a létrehozott értéknövekmény arányában a felperes az ebben az időszakban megvalósított ráépítésnek minősülő beruházással a Ptk. 137. § (3) bekezdése alapján további 6/100–ad, néhai Örökös pedig 37/100-ad többlettulajdoni hányadot szerzett, míg a fennmaradó 57/100-ad tulajdoni hányad az eredeti 79 % - 21 % tulajdoni arányban oszlik meg közöttük. 
Ennek alapján a felperest ezen 57/100-ad tulajdoni hányadból 12/100 (0,57 x 0,21), míg néhai Pálmai Mihánynét 45/100 (0,57 x 0,79) illeti meg. 

A fentiekből következően az 1971-74 közötti beruházások nyomán a felperes tulajdoni hányada 18/100-ad részre, míg néhai Örökös tulajdoni hányada 82/100 részre módosult. 

Az 1991 és 1993 között megvalósuló beruházások körében a másodfokú bíróság eltérő indokokkal, de egyetértett az első fokú bíróság azon álláspontjával, hogy ezen munkálatok a felperes oldalán tulajdonjogot keletkeztetőként nem vehetők figyelembe. 

A rendelkezésre álló peradatok alapján az állapítható meg, hogy ezeket a beruházásokat az akkor az ingatlanban szívességi lakáshasználóként lakó alperes és házastársa végezték, és ezen munkálatok elvégzéséhez a felperes és házastársa anyagok megvásárlásával, valamint részben munkavégzéssel hozzájárult. A szívességi lakáshasználat megvonását követően az alperes és házastársa, valamint a felperes között e beruházások költségének megtérítése iránt folyamatban volt perben a Budapesti XX., XXI. és XXIII. Kerületi Bíróság 6. P. .../43. sorsz. alatti jogerős ítéletében a jelen per felperesét a bejegyzett ½ tulajdoni hányada arányában az alperes ezen beruházásaival kapcsolatos költségeinek megtérítésére kötelezte. Figyelemmel arra, hogy a felperes az alperesnek, mint szívességi lakáshasználónak a beruházási érték bejegyzett tulajdoni hányadával azonos részét térítette meg, e beruházásokat úgy kell tekinteni, mintha azokat az akkori tulajdonostársával, néhai tulajdonosval együtt végezte volna. Ezért e munkálatokat a Ptk. 137. § (3) bekezdése szerinti tulajdonjogot keletkeztető beruházásként figyelembe venni nem lehet. Amennyiben a felperes e munkálatok költségeinek a tulajdoni hányadánál nagyobb részét viselte, az legfeljebb elszámolási igényt keletkeztet. A felperes azonban erre vonatkozó igényt – a jogcím és összegszerűség megjelölésével - joghatályosan nem terjesztett elő. 
 
Mindezekre figyelemmel csak az állapítható meg, hogy néhai Örökös halálát követően a felperes az ingatlanban már meglévő 18/100 tulajdoni hányada mellé öröklés címén további 41/100 tulajdoni hányadot szerzett, ekként jelenleg az ingatlan 59/100 részének tulajdonosa, míg néhai tulajdonos öröklés jogcímén 41/100 részben vált az ingatlan tulajdonosává, akitől ezen illetőség tulajdonjogát az alperes szerezte meg ajándékozás jogcímén.

Az első fokú bíróság helyesen járt el, amikor a felek között fennálló közös tulajdont a Ptk. 148. § (2) bekezdése alapján a felek közös kérelmére megszüntette, és helytállóan járt el akkor is, amikor ennek módját elsődlegesen akként határozta meg, hogy az alperes tulajdoni illetőségét az ingatlant birtokában tartó felperes a tulajdonába adta. 

Figyelemmel arra, hogy a megváltási ár számításának alapjául szolgáló kiegészítő ingatlanforgalmi szakvélemény 2007. december 4. napján kelt, a másodfokú bíróság részbizonyítás keretében felkérte Szakértő1 szakértőt az ingatlan jelenlegi forgalmi értékének megállapítására. A szakértő az ingatlan jelenlegi forgalmi értékét 19.500 000 Ft-ban állapította meg. Ezen értékmeghatározást a peres felek nem vitatták, azt a másodfokú bíróság is elfogadta. 
A felperes fellebbezésében foglaltakra figyelemmel emeli ki e körben a másodfokú bíróság, hogy a közös tulajdon megszüntetésekor a bíróságnak minden esetben a közös tulajdon megszüntetésekor fennálló forgalmi érték alapulvételével kell a megváltási árat meghatároznia, e körben méltányossági szempontokat, vagy az eljárás elhúzódását nem veheti figyelembe. 
Mindezekre figyelemmel a perbeli ingatlan 41/100 tulajdoni hányadának megváltási ára 7,995.000 Ft-ban állapítható meg. 

Nem osztotta a másodfokú bíróság az első fokú bíróság viszontkeresetet elutasító érdemi döntését. 

Az alperes 1989-től 1994-ig az ingatlant szívességi lakáshasználóként lakta, onnan a szívességi lakáshasználati jogának megvonása miatt költözött ki. Ezzel egyidejűleg a felperes (és házastársa) a teljes ingatlant birtokba vette. Az ingatlan használatára a tulajdonjoga, majd a tulajdoni illetősége átruházását követően haszonélvezeti joga folytán erre igényt tartó alperesi jogelőd részére a felperes az ingatlan használatát a ráépítéssel szerzett többlettulajdonra hivatkozással nem engedélyezte.
Az alperesi jogelőd által a birtokba adás érdekében kezdeményezett per tárgyalását a bíróság a jelen per jogerős befejezéséig felfüggesztette figyelemmel arra, hogy a felperes egyidejűleg a közös tulajdon megszüntetését az alperesi illetőség magához váltásával kérte. Ebből egyértelműen megállapítható, hogy a felperes ahogy az alperesi jogelőd részére, úgy a jogelőd halála után az alperes részére sem kívánta az ingatlan használatát biztosítani. 
Ilyen körülmények között viszont téves az a megállapítás, hogy az alperes az ingatlan használatával önként hagyott fel, és nem vélelmezhető az sem, hogy a felperes javára az alperes ingyenes használatot kívánt biztosítani.

Tévesen értékelte az első fokú bíróság az alperes terhére azt a körülményt, hogy 1994 óta az ingatlan karbantartásához, fenntartásához nem járult hozzá, mert az alperes tulajdonjogot (néhai tulajdonos haszonélvezeti jogával terhelten) csak 1998. január 22. napján szerzett, így a dologgal járó rendkívüli javítások és helyreállítások költségeinek viselésére a haszonélvező haláláig a Ptk. 159. § (1) bekezdése alapján nem volt köteles. Arra pedig, hogy ilyen munkálatok szükségessége ez idő alatt felmerült volna, nincs peradat. 

Mindezek alapján az állapítható meg, hogy a felperes az ingatlan kizárólagos használatával a tulajdoni hányada alapján őt megillető mértéket meghaladó terjedelemben használta a perbeli ingatlant. Mivel a dolog használatát az alperes nem díjmentesen engedte a felperesnek, a többlethasználat időtartamára a felperes többlethasználati díj fizetésére köteles. 

Ennek számítása alapjául a másodfokú bíróság elfogadta Szakértő1 igazságügyi szakértő kiegészítő szakvéleményében foglalt értékeket. 
Ebből kiindulva a másodfokú bíróság az alperes 41/100-ad tulajdoni hányadának használati díját 2002. évre 2002. április 3. napjától havi 19.680 Ft-ban, 2003. évben havi 20.500 Ft-ban, 2004. évtől pedig 2010. június 30. napjáig - az ítélethozatalig - terjedő időre a viszontkeresetben foglalt mértéken túl nem terjeszkedve havi 25.000 Ft-ban állapította meg. 
Ennek alapján a felperes által fizetendő többlethasználati díj összege 2002 évben 8 hónapra és 28 napra 175.984 Ft, 2003. évre, 246.000 Ft, 2004. évtől kezdődően 2010. június 30. napjáig 1,950.000 Ft, összesen 2,371.984 Ft, mely után a felperes a középarányos időtől, 2005. november 17. napjától kezdődően a Ptk. 301. § (1) bekezdése szerinti késedelmi kamat megfizetésére is köteles.  

A másodfokú bíróság mindezekre figyelemmel az első fokú bíróság ítéletét a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján – a rendelkező rész szerint - részben megváltoztatta.
A megváltási ár jelentős felemelésének tényére figyelemmel a másodfokú bíróság a teljesítési határidőt a Pp. 217. § (2) bekezdése alapján a felperes részére méltányosan, de az alperes ésszerű teljesítéshez fűződő érdekeinek sérelme nélkül, 45 napra módosította. 
Figyelemmel arra, hogy az első fokú bíróság határozatában a földhivatalhoz intézett megkeresést a végrehajtásra nem alkalmas módon fogalmazta meg, azt a másodfokú bíróság a rendelkező részben foglaltak szerint pontosította. 

Észlelte a másodfokú bíróság, hogy az első fokú bíróság tévesen határozta meg a kereset és viszontkereset pertárgy értékét, ennek folytán az eljárási illetékek összegét, és tévesen rendelkezett a perköltség viseléséről is. 

A felperes a perbeli teljes ingatlan keresetindításkori értékét 3,500.000 Ft-ban jelölte meg. Mivel a felperes legmagasabb keresetében ráépítés jogcímén 5564/10.000-ed többlettulajdoni hányad megállapítását kérte, ezért e körben a kereset perértéke a Pp. 24. § (2) bekezdése e) pontja értelmében 1,947.400 Ft. A közös tulajdon megszüntetése iránti kereset perértéke az alperes 41/100 tulajdoni hányadának perindításkori értékével, azaz 1,435.000 Ft-tal azonos. A kereset perértéke ezért 3,382.400 Ft, a felperes illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt kereseti illeték összege pedig 202.900 Ft (ráépítési igény vonatkozásában 116.800 Ft, a közös tulajdon megszüntetése körében 86.100 Ft). 
A viszontkereset perértéke a Pp. 24. § (2) bekezdés a) pontja alapján 12 havi többlethasználati díj összegével, azaz 300.000 Ft-tal azonos, ezért az alperes személyes költségmentessége folytán le nem rótt viszontkereseti illeték összege helyesen 18.000 Ft.

Figyelmen kívül hagyta az első fokú bíróság, hogy a közös tulajdon megszüntetése iránti perekben 1/2008. (V. 19.) PK vélemény VIII. g) pontja alapján a perköltség viselésének sajátos szabálya szerint a készkiadások megosztása mellett mindegyik fél viseli a saját költségét. Ezért csak az ezt meghaladó kereseti – viszontkeresti kérelemre irányadó a perköltség viselésére a Pp. szabálya.

A másodfokú bíróság döntése nyomán a felperes ráépítés iránt előterjesztett 630.000 Ft erejéig alapos, meghaladóan 1,317.400 Ft erejéig alaptalan volt és a felperes a 300.000 Ft perértékű viszontkereset vonatkozásában is teljes egészében pervesztes lett.

Ezért a Pp. 81. § (1) bekezdése alapján a nagyobb arányban pervesztes felperest terheli az alperes javára 987.400 Ft nyertességi –vesztességi különbözeti perérték alapulvételével 5 %+ áfa = 61.713 Ft ügyvédi munkadíj, valamint a hatályon kívül helyező végzésben az alperes javára megállapított 22.000 Ft másodfokú ügyvédi munkadíjból a pervesztességével arányos 14.960 Ft-ból álló, összesen 76.673 Ft.
A ráépítési igény elbírálása körében került sor Szakértő1 alapszakvéleményének elkészítésére, mellyel 44. 696 Ft szakértői díj merült fel, s amelyet a felperes előlegezett. A felperest ezért igényt tarthat ennek a pernyertességével arányos (32%) része, azaz 14.302 Ft megtérítésére. 
A közös tulajdon megszüntetése körében merült fel, és a felperes előlegezte Szakértő1 első kiegészítő véleményének 51.184 Ft költségét, melynek fele részét, 25.592 Ft-ot az alperes köteles a felperesnek megtéríteni. 
Mindezekre figyelemmel a másodfokú bíróság a felperest 36.779 Ft első fokú perköltség megfizetésére kötelezte (76.673 – 14.302 – 25.592).

A ráépítési kereset körében a felperes az illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 116.800 Ft illetékből 79.420 Ft illetékrészt, valamint az alperes személyes költségmentessége folytán le nem rótt 18.000 Ft viszontkereseti illetéket az 1990. évi XCIII. törvény 74. § (3) bekezdése alapján alkalmazandó 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (1) bekezdése és a Pp. 81. § (1) bekezdése alapján a felperes köteles az államnak megfizetni, azzal, hogy a fennmaradó 37.380 Ft kereseti illetékrészt az alperes személyes költségmentesség folytán az állam viseli. 
A megismételt eljárásban hozott határozatban kellett rendelkeznie a bíróságnak a hatályon kívül helyező végzésben megállapított, az alperes költségmentessége folytán le nem rótt 68.530 Ft fellebbezési illeték viseléséről is. Ebből a felperes pervesztessége arányában az államnak 46.600 Ft illetékrészt köteles megfizetni, míg 21.930 Ft illetékrészt az alperes költségmentessége folytán az állam viseli.   
A közös tulajdon megszüntetése körében merült fel, és ezért az 1/2008. (V.19.) PK vélemény VIII. g. pontja alapján a speciális költségviselés szabályai alkalmazási körébe tartozik az állam által előlegezett 86.100 Ft kereseti illeték, ezért ebből 43.050 Ft-ot a felperes köteles az államnak külön felhívásra megtéríteni, míg a fennmaradó 43.050 Ft-ot a személyes költségmentességben részesült alperes helyett az állam visel. 

Mindezekre figyelemmel kötelezte a bíróság a felperest, hogy  a le nem rótt kereseti, viszontkereseti, és a hatályon kívül helyező végzés szerinti összesen 289.430 (116.800 + 86.100 + 18.000 + 68.530) Ft illetékből 187.070 Ft-ot  (79.420 + 18.000 + 46.600 + 43.050) Ft az államnak külön felhívásra fizessen meg, s egyidejűleg az állam által viselendő illetékrész összegét 102.358 Ft-ra (37.380 + 21.930 + 43.050) mérsékelte.

A felperes fellebbezésének perértéke 467.600 Ft, mely teljes egészében sikertelen volt. Az alperes fellebbezésének perértéke 2,247.400 Ft (1,947.400+300.000), mely 930.000 Ft perérték erejéig sikeres, 1,317.000 Ft  erejéig sikertelen volt.

Mivel a felperes fellebbezése sikertelen volt, a felperes köteles az államnak külön felhívásra megfizetni az illetékfeljegyzési joga folytán le nem rótt 28.100 Ft fellebbezési illetéket, valamint az alperes személyes költségmentessége folytán le nem rótt 134.800 Ft fellebbezési illetékből a pervesztességére eső 55.800 Ft illetékrészt azzal, hogy a fennmaradó 79.000 Ft illetékrészt az alperes személyes költségmentessége folytán az állam viseli. 

Az állam előlegezte a másodfokú részbizonyítás keretében kirendelt Szakértő1 szakértő 103.184 Ft szakértői díját. E díjból perérték arányosan 43.337 Ft az alperes viszontkeresetének elbírálása körében merült fel, ezért annak viseléséről a pernyertesség - pervesztesség arányában kell határozni. A viszontkereset körében a felperes teljes egészében pervesztes lett, ezért az illetékfeljegyzési jog kedvezményében részesült felperes ezen állam által előlegezett költség állam javára történő megfizetésére köteles. 
A fennmaradó 59.847 Ft állam által előlegezett költség a közös tulajdon megszüntetése körében merült fel, ezért abból 29.923 Ft-ot a felperes köteles az államnak megtéríteni, míg a fennmaradó 29.923 Ft-ot a személyes költségmentesség kedvezményében részesült alperes helyett az állam viseli. 

A másodfokú eljárásban a felperes összesen 1,397.600 Ft erejéig lett pervesztes, 1,317.400 Ft erejéig pedig pernyertesnek minősül. Mivel a pernyertesség és vesztesség arányában nincs számottevő különbség, a másodfokú bíróság a Pp. 81. § (1) bekezdésének utolsó fordulata alapján akként rendelkezett, hogy a felek a másodfokú eljárással felmerült költségeiket maguk viselik.

Budapest, 2010. június 30. napján 

. Pongrácz Eszter Anna s.k.,
a tanács elnöke

Gubacsiné dr. Tamás Andrea s.k.,             dr. Szecskóné dr. Kiss Adrienn Etelka s.k.,
                előadó bíró                                                              bíró

a kiadmány hiteléül: