A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG LEGFELSŐBB BÍRÓSÁGA
mint felülvizsgálati bíróság

Kfv.IV.39.003/2011/4.szám

A  MAGYAR  KÖZTÁRSASÁG  NEVÉBEN!

A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága a felülvizsgálati eljárásban dr. Pongrácz Gabriella megbízott osztályvezető ügyész által képviselt Heves Megyei Főügyészség /3300 Eger, Barkóczy u. 1./ felperesnek a felülvizsgálati eljárásban dr. Kővári Elvira rendőrszázados jogtanácsos által képviselt Országos Rendőr-főkapitányság /1139 Budapest, Teve u. 4-6./ alperes ellen lőfegyvertartási engedély tárgyában hozott közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított perében a Heves Megyei Bíróság 2.K.30.105/2010/3. számon, 2010. október 13-án kelt jogerős ítéletével szemben az alperes által 4. sorszámon előterjesztett felülvizsgálati kérelem elbírálása során az  alulírott  napon -  tárgyaláson  kívül - meghozta az alábbi

í t é l e t e t :

A Legfelsőbb Bíróság a Heves Megyei Bíróság 2.K.30.105/2010/3. számú ítéletét hatályon kívül helyezi, a felperes keresetét elutasítja.

A feljegyzett kereseti és felülvizsgálati eljárási illetéket az állam viseli.

Az ítélet ellen további felülvizsgálatnak nincs helye.

I n d o k o l á s

Az első fokon eljárt Heves Megyei Rendőr-főkapitányság Á. L. kérelmező 2008. január 25-én önvédelmi maroklőfegyver tartási engedélye érvényességi idejének meghosszabbítása iránt előterjesztett kérelme elbírálása során az abban foglaltakat alaposnak ítélte, és a lőfegyvertartási engedély érvényességét öt évvel meghosszabbította. 

Az első fokon eljárt rendőr-főkapitányság figyelembe vette a kérelmező - mint ügyfél - nyilatkozatát arról, hogy 1996. óta a Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztályán teljesít szolgálatot vizsgálóként, továbbá a kérelmező munkahelyének megváltozása folytán a Nemzetbiztonsági Hivatal Humánpolitikai Főosztályvezetőjének hivatalos igazolását arról, hogy a kérelmező az NBH hivatásos különleges közszolgálati jogviszonyú alkalmazottja, szolgálati kötelezettségét fokozott veszélyeztetettségben teljesíti, és szolgálati lőfegyver tartására is jogosult.

Az iratok felülvizsgálatát követően a Heves Megyei Főügyészség óvást terjesztett elő az alperesi határozattal szemben, mert úgy ítélte meg, hogy a kérelmező önvédelmi célú maroklőfegyver tartására jogosító engedélyének meghosszabbítása megalapozatlan volt, az a fegyverekről és lőszerekről szóló 253/2004. /VIII. 31./ Kormányrendelet /a továbbiakban: Rendelet/ 25. § /1/ bekezdésébe ütközik, mert az ott írt feltételek nem állnak fenn.

A főügyészség által előterjesztett óvással az elsőfokú hatóság nem értett egyet, ezért azt a felettes szervéhez felterjesztette. 
Az Országos Rendőr-főkapitányság - mint felettes szerv - az óvás elbírálása körében 2010. március 26-án kelt 2302/1/2010. számú határozatával az óvást elutasította.

Az alperesi álláspont szerint az első fokon eljárt rendőrhatóság jogszerűen alapította döntését az ORFK Közbiztonság Főigazgatóság Igazgatásrendészeti Főosztályvezetőjének 26-36/66/1/2004.ált. számú leiratára, mert az a Rendelet 25. § /1/ bekezdésében foglalt veszélyeztetettség körében tartalmaz figyelembe veendő szempontokat, melyek a jogalkalmazást hivatottak segíteni.
A 2004. augusztus 31. után hatályba lépett új jogi szabályozás (a Rendelet) a fegyvertartásra jogosultak alanyi körét megszüntette, ezért olyan gyakorlat kialakítása volt szükséges, hogy a tíz, vagy akár több éve önvédelmi maroklőfegyver tartási engedéllyel rendelkező személyeket a hatóság egyik napról a másikra ne fossza meg ettől a védekezési eszköztől.

Az első fokon eljárt hatóság a hivatkozott leiraton túl figyelembe vette a kérelmező nyilatkozatát, valamint a parancsnoki javaslatot a veszélyeztetettség bizonyítása szempontjából.
Az alperes tekintettel volt még az Alkotmánybíróság 201/B/1995. AB határozatára is.

A Heves Megyei Főügyészség az óvást elutasító  határozattal szemben a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény /a továbbiakban: Pp./ 327/A. § /1/ bekezdése alapján a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt keresetet terjesztett elő, kérve az óvást elutasító másodfokú határozat hatályon kívül helyezését, és az eljárt közigazgatási szerv új eljárásra történő kötelezését a Pp. 339. § /1/ bekezdése alapján.

A felperesi álláspont szerint az alperesi döntés azért jogszabálysértő, mert a megváltozott és módosított rendelet már nem tette lehetővé bizonyos foglalkozást gyakorlók, hivatást betöltők számára alanyi jogon a fokozott védelem szükségességére irányuló külön bizonyítás felvétele nélkül az önvédelmi célú maroklőfegyver tartását és engedélyezését.

A felperes állította, hogy a kérelmezőnek a tűzfegyverrel való elhárítható, konkrét veszélyhelyzet fennállását kell bizonyítania, a Rendelet 25. § /1/ bekezdése, valamint 32. § /1/ bekezdése figyelembe vételével, az absztrakt veszélyeztetettség, azaz a veszélyhelyzet lehetőségének fennállása nem elegendő a kérelem teljesítéséhez.
Jelen ügyben - a felperes szerint - a kérelmező foglalkozása az absztrakt veszélyhelyzet fennállását ugyan valószínűsítheti, de konkrét adatok, konkrét bizonyítékok nélkül nem igazolja a konkrét veszélyhelyzet meglétét.
A Rendelet szabályainak megsértésén túl állította, hogy az óvást elutasító alperesi határozat megsértette a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény /a továbbiakban: Ket./  50. § /1/, /4/ és /5/ bekezdés rendelkezéseit, mert az elsőfokú rendőrhatóságnak, illetve az alperesnek a vezetői leiratra történő hivatkozása nem bír jogi relevanciával, hiszen az nem minősül jogszabálynak.

Az eljárt megyei bíróság jogerős ítéletével az alperes 2.302/1/2010. számú határozatát hatályon kívül helyezte, és az eljárt közigazgatási szervet új eljárás lefolytatására kötelezte.
Ítéletének indokolásában rámutatott arra, hogy osztja a felperesnek a Rendelet 25. § /1/ bekezdés és 32. § /1/ bekezdés rendelkezései értelmezésére vonatkozó jogi álláspontját.
A bíróság megítélése szerint is a fegyvertartási engedélyek meghosszabbítása iránti eljárásban ugyanazokat a feltételeket kell vizsgálni, mint az engedély kiadására vonatkozó kérelmeknél, így vizsgálni kell a Rendelet 25. § /1/ bekezdésében foglaltakat.
Eszerint: a Rendelet eltérő rendelkezése hiányában önvédelmi céllal rövid lőfegyver és lőszer megszerzése és tartása annak engedélyezhető, aki bizonyítja, hogy élete, testi épsége - tűzfegyverrel elhárítható veszélyhelyzet fennállása miatt - fokozott védelmet igényel.

A bíróság szerint a veszélyhelyzetnek közvetlennek és konkrétnak kell lennie, absztrakt  veszélyhelyzet lehetősége, a veszélyhelyzet valószínűsítése a bizonyítottság jogszabályi követelményét nem elégíti ki.
Önmagában az a körülmény, hogy a kérelmező az NBH hivatásos állományába tartozó - és munkahelye során erőszakos bűncselekményt elkövetőkkel nap mint nap kapcsolatba kerülő  - személy, az életet és testi épséget közvetlenül veszélyeztető helyzet fennállását nem igazolja; nem bizonyított az, hogy ez a veszélyhelyzet csak tűzfegyverrel hárítható el. 
A bíróság úgy találta, hogy a kérelmezőnek, illetve a meghosszabbítás iránti kérelmet előterjesztőnek megszűnt az alanyi jogosultsága önvédelmi lőfegyver tartására, az adott aktuális időpontban kell bizonyítania az engedélyezési feltételek fennállását, a konkrét veszélyeztetettséget.
Mivel sem az ügyfél nyilatkozata, sem az NBH illetékes parancsnokának igazolása nem tartalmaz olyan konkrét adatot, tényt, körülményt, amelyből arra lehetne következtetni, hogy a kérelmező esetében a konkrét veszélyeztetettség fennáll, a felperes keresetének helyt  adva az alperes határozatát hatályon kívül helyezte.

A jogerős ítélettel szemben az alperes terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet, melyben annak hatályon kívül helyezését kérte.
Álláspontja szerint a jogerős ítélet a Pp. 206. § /1/ bekezdését és 221. § /1/ bekezdését, továbbá a  Ket. 1. §  /1/ bekezdését, 2. § /3/ bekezdését, 7. §-át, valamint  50. § /1/-/6/ bekezdéseit sérti.
A jogerős ítélet ellentétes továbbá a Rendelet 25. § /1/ bekezdésével, valamint 32. § /1/ bekezdésével.
Álláspontja szerint az elsőfokú rendőrhatóság hatáskörébe tartozik az önvédelmi célú lőfegyver tartásának engedélyezése, továbbá a meglévő engedély érvényességi idejének meghosszabbítása.
A hatóság az arra irányuló kérelem alapján bírálja el a lőfegyvertartási jogosultságot; ennek során az elsőfokú szerv, valamint az óvást elutasító határozatában az alperes eleget tett a Ket. 50. § /1/ bekezdésében meghatározott tényállás-tisztázási kötelezettségének, figyelembe vette a kérelmező munkakörét, és az ebből adódó veszélyeztetettséget is átlátó, közvetlen parancsnoki nyilatkozat tartalmát.
E körben az eljáró szerv konkrétan megvizsgálta, hogy a kérelmező ügyében fennáll-e a Rendelet 25. § /1/ bekezdésében meghatározott veszélyhelyzet.
Hivatkozott arra is, hogy a Ket. 50. § /3/ bekezdése értelmében a hatóság által hivatalosan ismert és a köztudomású tényeket nem kell bizonyítani, és ezek körébe tartozik az, hogy a rendőröket nap mint nap erőszakos cselekmények, atrocitások érik.
Hivatkozott arra is, hogy a hatósági eljárásban mint bizonyíték felhasználható az ügyfél nyilatkozata, továbbá az irat.

A fegyvertartás és az annak indokául szolgáló veszélyeztetettség bizonyítása körében - az absztrakt és közvetlen veszély értékelésénél - álláspontja szerint az eljáró hatóságnak a felperes által csatolt konkrét bizonyítékok alapján kellett megállapítania a veszélyeztetettség azon fokát, mely megalapozza az önvédelmi eszköz tartását.
Figyelemmel volt arra, hogy a nevezett személy kiemelt fővizsgálói tevékenységet folytat, bűnelkövetőkkel találkozik nap mint nap; ez megalapozta a tűzfegyverrel elhárítható, fokozott veszélyhelyzet fennállásának megállapítását.

A kérelmező nyilatkozatban foglaltakat - a fenyegetés konkrét helyének és idejének megjelölése nélkül - bizonyítékként elfogadhatónak tartotta az alperes.
Hivatkozott arra is, hogy a Ket-ben meghatározott bizonyítékoknak nincs előre meghatározott bizonyító erejük; az eljáró hatóság a Ket. 2. § /3/ bekezdése szerint a közigazgatási eljárásban az érintett ügyre vonatkozó tényeket veszi figyelembe, minden bizonyítékot súlyának megfelelően értékel, döntését valósághű tényállásra alapítja.

A felperesi jogkörben nyilatkozó Legfőbb Ügyészség Közérdekvédelmi Főosztályvezetője felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban való fenntartását, illetve a felülvizsgálati kérelem elutasítását kérte.
Rámutatott, hogy az eljárás során nem merültek fel, nem kerültek bizonyításra konkrét adatok a kérelmezőt ért fenyegetésekre, és az őrá leselkedő veszélyekre; a kérelmező által megjelölt veszélyhelyzet tartalmát nem vizsgálták.
Rámutatott arra is, hogy a jogszabályváltozás folytán az önvédelmi maroklőfegyver-tartási engedélyekre vonatkozó alanyi jogosultság, meghatározott munkakörökkel összefüggő személyi jogosultság megszűnt, az alanyi jogosultság mögötti jogalkotói vélelem helyett a rendőrség - mint jogalkalmazó - nem állapíthat meg új vélelmet és a Ket. szabályai megsértése nélkül nem hozhat létre egy privilegizált ügyfélkört, ahol a konkrét veszélyhelyzet vizsgálata nélkül a fegyvertartási engedély megadható.

Arra is hivatkozott, hogy az a tény, miszerint általában a rendőrök veszélyben vannak, mint általános fenyegetettség,  általánosságban felmerülő veszélyhelyzet, nem elegendő a lőfegyver önvédelmi célú tartásának konkrét indokoltságához, konkrét veszélyhelyzet alátámasztására pedig az alperes által köztudomásúként hivatkozott tény nem volt alkalmas.
Az önvédelmi célú lőfegyvertartás engedélyezéséhez szükséges feltételként a foglalkozás, munkakör igazolása önmagában nem elegendő, a tényállás tisztázásához a konkrét veszélyeztetettség fennállását és annak mértékét kellett volna bizonyítani, mely a kérelmező esetében nem történt meg.
Utalt a Legfelsőbb Bíróság Kfv.IV.39.077/2008/7. számú ítéletében elfoglalt jogértelmezési álláspontra is.

A felülvizsgálati kérelmet a Legfelsőbb Bíróság a Pp.  274. § /1/ bekezdése alkalmazásával tárgyaláson kívül bírálta el.

A felülvizsgálati kérelem alapos. 

A Rendelet 25. § /1/ bekezdése értelmében - a Rendelet eltérő rendelkezése hiányában - önvédelmi célra rövid lőfegyver és lőszer megszerzése és tartása annak engedélyezhető, aki bizonyítja, hogy élete, testi épsége tűzfegyverrel elhárítható veszélyhelyzet fennállása miatt fokozott védelmet igényel.
E rendelkezés az önvédelmi célú lőfegyver és lőszer megszerzése és tartása érdekében kiadásra kerülő engedély meghozatala során széles körű mérlegelési lehetőséget és jogkört biztosít az eljáró rendőrhatóságnak.
Ez az anyagi jogi rendelkezés az, amely a rendőri döntés legfontosabb kereteit rögzíti és meghatározza.
A döntési keretek meghatározása és rögzítése során azonban a jogalkotó ún. határozatlan jogfogalmakat használ, úgy mint fokozott védelem, tűzfegyverrel elhárítható veszélyhelyzet.
Az eljárt megyei bíróság jogerős ítéletében - a felperesi érvelést teljes mértékben elfogadva - úgy látta, hogy az említett rendelkezés alkalmazása során kizárólag konkrét, bizonyított egyedi veszély szolgálhat a lőfegyvertartás engedélyezése alapjául.

A Legfelsőbb Bíróság korábbi ítéleteiben - így a Kfv.II.39.090/2005/10. számú ítéletében, továbbá a Kfv.IV.39.077/2008/7. számon hozott jogerős ítéletében - szintén leszögezte, hogy a lőfegyver tartásának indokoltságához nem elegendő általános fenyegetettség, általánosságban felmerülő veszélyhelyzet igazolása, bizonyítása, hanem olyan konkrét, aktuális veszélyhelyzet, fenyegetettség bizonyítása szükséges, amelynek elhárításához lőfegyver használata kell.
E jogértelmezést fenntartva és megerősítve rámutat a Legfelsőbb Bíróság arra, hogy a veszélyhelyzet konkrét jellege mellett a Ket. 2. § /3/ bekezdése figyelembe vételével annak az adott ügyre vonatkoztatása is lényeges.
A Rendelet megalkotásával a jogalkotó valóban elvetette a korábban jogszabályi szinten rögzített vélelmet, mely egyes foglalkozásokat már önmagukban veszélyesnek tekintett, és azok gyakorlói kapcsán a veszélyeztetettséget, vagy a veszélyhelyzetet külön igazolni már nem kellett.
Az új  szabályozás  értelmében  valamennyi  kérelmezőnek  - akár új engedély, akár engedély időtartamának meghosszabbítása iránt terjeszt elő kérelmet - bizonyítania kell a veszélyhelyzetet. A veszélyhelyzet azonban egyénektől függ, és egyéni helyzetenként változik.
Más veszélyhelyzeteknek van kitéve egy polgári foglalkozást űző magánszemély, és az ő esetében a tűzfegyverrel elhárítható veszélyhelyzet, valamint az az alapján fennálló fokozott védelem bizonyítása szélesebb körű, több bizonyítási eszközt igénylő, és több tény tisztázására irányuló hatósági magatartást igényel.

Az ügy egyedisége és az ügyfelek közötti jogviszonyaikban, élethelyzeteikben fennálló különbség azonban azt jelenti, hogy a rendőrség - mérlegelési jogkörének gyakorlása  során - esetről-esetre vizsgálja azt, hogy a kérelmező kapcsán milyen veszélyhelyzet áll, vagy állhat fenn.
A veszélyhelyzet fennállásához - még akkor is, ha annak konkrétnak kell lennie - nem szükséges már ténylegesen bekövetkezett, életet vagy testi épséget sértő cselekmény; veszély esetén olyan tényleges helyzetről van szó, mely belátható időn belül megfelelő valószínűséggel káros következményre vezetne. A veszély és a veszélyhelyzet is magában hordozza a káros következmény lehetőségét.

Jelen ügyben az eljárt első- és másodfokú rendőrhatóságok úgy ítélték meg, hogy a kérelmező által betöltött munkakör,  az  általa  ellátott  szolgálati  tevékenység  - különös tekintettel az általa tett ügyféli nyilatkozatra, továbbá a parancsnoki véleményre (igazolásra) - magában hordozza a káros következmény lehetőségét, olyan tényleges helyzeteket jelent, amelyek belátható időn belül megfelelő valószínűséggel káros következményre vezetnének.

A kérelmezőnek nem azért engedélyezték az önvédelmi tűzfegyver tartására vonatkozó engedély érvényességi idejének meghosszabbítását, mert rendőri, illetve nemzetbiztonsági munkakört tölt be, hanem azért, mert az általa betöltött munkakör, az általa ellátott szolgálat olyan veszélyhelyzetet teremt, melyben élete és testi épsége fokozott védelmet igényel, és ez a veszélyhelyzet tűzfegyverrel hárítható el.

Az eljárt rendőrhatóságok tehát az egyedi helyzetet vizsgálták, a konkrét, adott személyre vonatkoztatott veszélyhelyzetet értékelték olyannak, amelyre a Rendelet 25. § /1/ bekezdése alapján az engedély, illetve az érvényességi idő meghosszabbítása megadható.

Fenntartja és megerősíti a Legfelsőbb Bíróság azt az álláspontját, hogy önmagában a rendőri szolgálati jogviszony, vagy a rendőrséggel fennálló munkavégzésre irányuló jogviszony nem teremt alanyi jogot a jogszabályi rendelkezésre tekintettel is, az önvédelmi célú rövid lőfegyver megszerzése és tartása tekintetében.

Ugyanakkor a tűzfegyverrel elhárítható veszélyhelyzet fennállásának bizonyítása kiemelten veszélyes rendőri szolgálati beosztás - vagy adott esetben nemzetbiztonsági beosztás esetén - más bizonyítékok alapján ítélhető meg, mint egy ilyen beosztásban nem lévő, vagy akár szolgálatot el nem látó, tehát civil személy esetében.
E körülményeket vette figyelembe és mérlegelte helyesen az eljárt első- és másodfokú rendőrhatóság, amikor a kérelem tárgyában az érvényességi idő meghosszabbítása felől döntött.
Figyelembe vette az alperes a Nemzetbiztonsági Hivatal illetékes parancsnoki beosztású tisztségviselőjének írásos, közokirati formában kibocsátott igazolását, valamint az ügyfél tárgyra vonatkozó nyilatkozatát.
E bizonyítékok helyes értékelésével jutott arra a következtetésre, hogy a kérelmezőnek az általa kért engedély érvényességi idő meghosszabbítását meg kell adni.

Az eljárt megyei bíróság tévedett a Rendelet 25. § /1/ bekezdése, és az ezzel összefüggésben jelen esetben alkalmazandó 32. § /1/ bekezdése értelmezésekor, amikor - a felperesi érvelést elfogadva - úgy foglalt állást, hogy az adott esetben a bizonyítékok nem támasztották alá kellőképpen a tűzfegyverrel elhárítható veszélyhelyzet fennállását, mely egyben az élet és testi épség fokozott védelmét váltja ki.
E kérdés megítélése szempontjából nem annak volt jelentősége, hogy az alperes neve-leiratot - mint jogalkalmazási segédeszközt - használta az elsőfokú rendőrhatóság a kérelem elbírálásakor, hanem annak, hogy a kérelem elbírálása illeszkedett a Ket. tényállás tisztázása, és a bizonyítás körében kötelező rendelkezéseket tartalmazó  50. § egyes bekezdéseinek előírásaihoz.

Mindezek alapján a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet a Pp. 275. § /4/ bekezdése alkalmazásával hatályon kívül helyezte, mivel az a felülvizsgálati kérelemben megjelölt jogszabályi rendelkezésekkel ellentétes volt.
Egyidejűleg  a Pp. 339. § /1/ bekezdése  alkalmazásával   - figyelemmel a Pp. 275. § /4/ bekezdés második mondatára is - új határozatot hozott, melyben a felperes keresetét elutasította.

Tekintettel arra, hogy a perben a felek részéről költség nem merült fel, annak viseléséről rendelkezni nem kellett.

Mivel a felperes és az alperes is teljes személyes illetékmentességben részesül, a feljegyzett kereseti és felülvizsgálati eljárási illetéket a 6/1986. /VI. 26./ IM rendelet 14. §-ára tekintettel a Magyar Állam viseli.

Budapest, 2011. szeptember 7. 

Dr. Buzinkay Zoltán sk. tanácselnök, Dr. Patyi András sk. előadó bíró, Dr. Fekete Ildikó sk. bíró

A kiadmány hiteléül:

tisztviselő