Fővárosi Ítélőtábla
1.Pf.20.338/2011/5.

A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN!

A Fővárosi Ítélőtábla a dr. Petruska Emil ügyvéd által képviselt I.rendű felperes neve (I.rendű felperes címe) I. rendű, a dr. Landes Judit ügyvéd által képviselt II.rendű felperes neve (II.rendű felperes címe) II. rendű, III.rendű felperes neve (II.rendű felperes címe) III. rendű felpereseknek, a Magyar György és Társai Ügyvédi Iroda (ügyintéző: dr. Magyar György ügyvéd) által képviselt alperes neve(alperes címe) alperes ellen, ajándék visszakövetelése iránt indított perében a Pest Megyei Bíróság 2010. január 22. napján meghozott 13.P.20.951/2007/63. számú ítélete ellen az alperes részéről 68. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán meghozta a következő

í t é l e t e t:

A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatja és a néhai Sz. E-né sz. S.M. és az alperes között 2001. június 14-én létrejött tartási szerződést 2007. január 1. napjától életjáradéki szerződéssé alakítja át.

Kötelezi az alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az I. rendű felperesnek 5.040.000 (Ötmillió-negyvenezer) forint életjáradékot. 

A v-i 34 hrsz.-ú ingatlanra vonatkozó, a szerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló keresetet elutasítja. 
Mellőzi a B-i 1. számú Körzeti Földhivatalhoz és a Sz-i Körzeti Földhivatalhoz intézett felhívást. 

Kötelezi a felpereseket, hogy fizessenek meg az államnak - a Nemzeti Adó- és Vámhivatal külön felhívására - az I. rendű felperes 363.600 (Háromszázhatvanháromezer-hatszáz) forint, a II-III. rendű felperesek egyetemlegesen 450.000 (Négyszázötvenezer) forint elsőfokú eljárási illetéket. Az alperes illetékfizetési kötelezettségét 86.400 (Nyolcvanhatezer-négyszáz) forintra leszállítja.

A felpereseket kötelezi, hogy 15 napon belül fizessenek meg az alperesnek az I. rendű felperes 650.000 (Hatszázötvenezer) forint, a II-III. rendű felperesek egyetemlegesen 812.500 (Nyolcszáztizenkétezer-ötszáz) forint elsőfokú perköltséget. 

Kötelezi a felpereseket, hogy 15 napon belül fizessenek meg az alperesnek az I. rendű felperes 45.000 (Negyvenötezer) forint, a II-III. rendű felperesek egyetemlegesen 468.750 (Négyszázhatvannyolcezer-hétszázötven) forint másodfokú perköltséget. 

Kötelezi a felpereseket, hogy fizessenek meg az államnak - a Nemzeti Adó- és Vámhivatal külön felhívására - az I. rendű felperes 80.600 (Nyolcvanezer-hatszáz) forint, a II-III. rendű felperesek egyetemlegesen 823.000 (Nyolcszázhuszonháromezer) forint fellebbezési illetéket. 

Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.  

I n d o k o l á s

A felperesek jogelődje, a 2010. június 10. napján elhunyt Sz. E-né sz. S. M. I. (továbbiakban: örökhagyó) és a v-i orvosi rendelőben orvosként dolgozó alperes 1997. évben ismerkedtek meg, rövid időn belül baráti kapcsolatba kerültek, az alperes a mindennapi életben rendszeresen segítette a felperest. Az örökhagyó az 1999 októberében készített végrendeletében a b-i R. utca 5. II/1. számú, 106 m2 alapterületű társasházi lakásingatlana (továbbiakban: lakásingatlan) és a v-i  utca 51. szám alatti házasingatlan (továbbiakban: házasingatlan) 6/8 részének örököseként az alperest nevezte meg. 2001. évben az ingatlan közös tulajdonának megszüntetése keretében a társtulajdonosoknak kifizetett 3.000.000 forint ellenértéket az alperes fedezte. Ezzel a teljes ingatlan az örökhagyó kizárólagos tulajdonába került. 

A felperes megbízása alapján dr. D. T. ügyvéd által készített, 2001. június 14. napján aláírt ajándékozási szerződésnek nevezett szerződéssel az örökhagyó az alperesnek ajándékozta lakásingatlanát haszonélvezeti joga fenntartásával. Az alperes vállalta, hogy az örökhagyót gondozásban, szükség esetén ápolásban részesíti, segíti otthona rendben tartásában - havi 1-2 alkalommal lakástakarítás, ablaktisztítás, hetente bevásárlás - és viseli az ingatlan terheit, a fenntartási, közüzemi költségeket, a szükséges javítások díját. A szerződő felek az ingatlan értékét 15.000.000 forintban határozták meg. A szerződés alapján az alperes tulajdonjogát és az örökhagyó haszonélvezeti jogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezték. 
Dr. D. T. ügyvéd egyidejűleg a házasingatlanra is elkészítette az ajándékozási szerződés tervezetét. A 2001. június 29-i keltezésű, az örökhagyó és az alperes által alá nem írt szerződéstervezet szerint az örökhagyó a 3.000.000 forintra értékelt házasingatlanát ajándékozta az alperesnek. Az alperes kötelezettségei megegyeztek a lakásingatlanra vonatkozó szerződés kikötéseivel. 
Az alperes a v-i ingatlan tulajdonjogát dr. Sz.P. ügyvéd által szerkesztett és ellenjegyzett, a 2002. április 30-án kötött adásvételi szerződéssel szerezte meg. A szerződés szerint az örökhagyó 10.000.000 forint vételárért eladta az ingatlant az alperesnek. Az alperes tulajdonjoga adásvétel jogcímén bejegyzést nyert. 

Az alperes 2002. június 12-én 4.500.000 forint összegű jelzáloghitelt vett fel a házasingatlanra. Az örökhagyó a lakásingatlanban fürdőszoba átalakítást kívánt végezni, amelyhez kérte az alperes anyagi hozzájárulását. Az alperes elzárkózása folytán a munkálatok költségét az örökhagyó fedezte.  
A felperes megbízása alapján eljáró dr. S.É. ügyvéd 2006. május 24-én írásban felszólította az alperest a tulajdonost terhelő kötelezettségek teljesítésére. Utalt arra, hogy a kiváltott tulajdoni lapból szerzett tudomást arról, miszerint az alperes a v-i ingatlan tulajdonjogát nem ajándékozás, hanem adásvétel jogcímén szerezte meg, holott ellenszolgáltatás kifizetésére nem került sor. Az ingatlan romos, gazdátlan benyomást kelt, jelentősen leterhelt, az alperes a lakásingatlan kiadásait sem viseli, a fürdőszoba átalakítás költségeit sem egyenlítette ki. 
Az örökhagyó és az alperes kapcsolata 2006 végére megromlott, 2007 januárjától az örökhagyó már semmilyen támogatást nem fogadott el az alperestől. Az örökhagyó feljelentése alapján 2007. évben az alperessel szemben nyomozást folytattak nagyobb értékre elkövetett csalás bűntettének gyanúja miatt.  

Az örökhagyó keresetében a lakásingatlanra kötött, ténylegesen tartási szerződésnek minősülő, a Ptk. 202. § (2) bekezdése szerinti semmisséget eredményező jóerkölcsbe ütköző szerződés érvénytelenségének megállapítását kérte. A jogviszony ajándékozásnak minősítése esetére a nyújtott ajándékot a Ptk. 582. § (3) bekezdésére alapítva visszakövetelte. 
A házasingatlanra kötött szerződés tekintetében elsődlegesen arra hivatkozott, hogy a szerződés nem jött létre, nem állt szándékában az adásvételi szerződés megkötése, a szerződést nem írta alá, illetve az ügyvédi irodában egy üres papírlapot írt alá. Dr. S.É. ügyvédtől tudta meg, hogy az alperes vétel jogcímén tulajdonjogot szerzett az ingatlanon és azt leterhelte. Másodlagosan arra hivatkozott, hogy a szerződés a jogszabályba ütközés folytán, a Ptk. 365. § (1) bekezdése szerinti kötelező tartalmi elem, a vételár fizetésének hiányában semmis. Harmadlagosan az adásvételi szerződés színlelt, tartási jogviszonyt leplez, amely a jóerkölcsbe ütközik, ezért semmis. Kérte mindkét ingatlan tekintetében tulajdonjoga visszajegyzésével az eredeti állapot helyreállítását. 
A tartási szerződés életjáradéki szerződéssé átalakítását ellenezte, kiemelte, hogy személyes törődésre, kapcsolattartásra, beszélgetésre van szüksége, amely a pénzbeli járadék fizetésével nem helyettesíthető. Nem vitatta, hogy a házasingatlan közös tulajdonának megszüntetésére 3.000.000 forintot vett át az alperestől, a nyújtott szolgáltatások ellenértékeként 5.186.000 forint megfizetését vállalta.   

Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte. Álláspontja szerint a lakásingatlanra kötött ajándékozási szerződés tartalma szerint életjáradéki elemeket is tartalmazó tartási szerződés. Az abban vállalt kötelezettségeinek maradéktalanul eleget tett, a felperes indokolatlanul zárkózott el az általa nyújtott szolgáltatások elfogadásától, az ő egyoldalú magatartása lehetetlenítette el a tartás teljesítését. A tartási szerződés megszüntetése esetére kérte annak életjáradéki szerződéssé átalakítását, 2006. február 1. napjától havi 120.000 forint életjáradék fizetését vállalta.
A házasingatlan tekintetében egyező szándékuk az adásvételi szerződés megkötésére irányult. A vételárat kiegyenlítette, 3.000.000 forintot a közös tulajdon megszüntetésekor adott át az örökhagyónak, a további 7.000.000 forintot a szerződéskötés napján, annak aláírása előtt fizette ki az örökhagyónak. Az ingatlan előtt várakozott, amíg az örökhagyó a pénzt a v-i ingatlanban eltette. Az átadott vételárrészből 2.000.000 forint saját megtakarítása volt, 5.000.000 forintot baráti kölcsönből fedezett, ennek visszafizetésére vette fel a jelzálogjoggal biztosított hitelt.
Az elsőfokú bíróság ítéletében megállapította, hogy a v-i ingatlanra 2002. április 30-án megkötött adásvételi szerződés érvénytelen. A 2011. június 14-én megkötött ajándékozási szerződésnek nevezett szerződéssel létrehozott tartási szerződést megszüntette. Az örökhagyót 7.143.000 forint, ebből 4.143.000 forint után 2007. január 1. napjától, 1.200.000 forint után 2001. május 15. napjától, 1.800.000 forint után 2001. július 31. napjától a kifizetésig járó késedelmi kamat megfizetésére kötelezte. Megkereste az illetékes földhivatalokat, hogy a 7.143.000 forint kifizetésének igazolása után az örökhagyó tulajdonjogát eredeti állapot helyreállítása címén jegyezzék vissza. 
Az alperest 450.000 forint illeték megtérítésére kötelezte. További rendelkezése szerint a fennmaradó 450.000 forint illetéket az állam, egyéb költségeiket a felek maguk viselik. 
A lakásingatlanra kötött ajándékozási szerződés Ptk. 207. § (1) bekezdése szerinti tartalmi elemzése, a szerződés létrejöttéhez vezető körülmények, és a szerződő felek akarata alapján az elsőfokú bíróság megállapította, hogy az örökhagyó és az alperes tartási szerződést kötöttek. Az alperes által nyújtott személyes szolgáltatás, és a megfelelő tartás megvalósításához szükséges rendszeres pénzátadás ellenértékeként a felperes az ingatlan tulajdonjogát adta át. Az elsőfokú ítéletben részletesen kifejtett indokok szerint a tartási szerződés nem ütközik a jóerkölcsbe.  
A házasingatlanra kötött szerződés annak aláírásával létrejött. Az elsőfokú bíróság a felperes rosszhiszemű eljárásának minősítette a szerződés aláírásával kapcsolatos nyilatkozatát. A szerződéskötéskor azonban a szerződő feleknek valójában nem állt szándékában a további 7.000.000 forint vételár kikötése és azt az alperes nem egyenlítette ki. Az ügyvédi irodában pénzátadás nem történt, az okiratot szerkesztő ügyvéd a teljesítést a szerződő felek valótlan nyilatkozata alapján rögzítette a szerződésben. Az örökhagyó a három részletben kiegyenlített 3.000.000 forint átvételét írásbeli nyilatkozatokkal elismerte. Az átvett 1.200.000 forintot felhasználta, az 1.320.000 forintot OTP folyószámlájára befizette, majd átutalta a v-i takarékszövetkezetnél vezetett számlájára. Erre tekintettel teljesen hihetetlen, hogy az alperes a szerződéskötés napján átvételi elismervény nélkül és úgy adott át az örökhagyónak 7.000.000 forintot, hogy annak biztonságos elhelyezéséről nem győződött meg. Hihetetlen az is, hogy az alperes a v-i ingatlanban történő pénz átadása után egyedül ment a személygépkocsihoz és úgy várt az örökhagyóra, hogy nem ajánlotta fel segítségét a pénz elhelyezéséhez. Pénzátadás esetén a szerződő felek az ügyvédi irodába menet a pénzt valószínűleg befizették volna a takarékszövetkezeti számlára. Az alperes a vételárra fedezettel sem rendelkezett. Nem bizonyított, hogy otthonában 2.000.000 forint rendelkezésre állt, amennyiben baráti kölcsönt vett fel, azt más célra fordította. A szerződő felek tehát színlelték, hogy az ingatlan tulajdonjogát 10.000.000 forint vételár ellenében átruházták az alperesre. 

A színlelt rendelkezések a Ptk. 207. § (6) bekezdése szerint semmisek, a Ptk. 239. § (1) bekezdése értelmében érvénytelenek. A felek valójában abban állapodtak meg, hogy az örökhagyó az alperes tartási szolgáltatása és a már kiegyenlített 3.000.000 forint ellenében átruházza az ingatlan tulajdonjogát. Az örökhagyó átruházási szándékát többször kifejezte, szóban és írásban többször közölte, hogy mindenét az alperesnek adja. A 2001. május 15-i elismervényben foglalt nyilatkozata szerint az 1.200.000 forintot azzal a céllal vette át az alperestől, hogy majdani öröksége, a házasingatlan részilletőségét megvegye. A 2001. július 31-i elismervény azt tartalmazza, hogy az örökhagyó kizárólag az alperest kívánta a házasingatlana örökösévé tenni. Az alperes tartási kötelezettségének tartalmát a lakásingatlanra kötött szerződés és az addig eltelt időszakban nyújtott tartási szolgáltatás határozta meg. 
A természetbeni tartás az örökhagyó magatartása miatt vált lehetetlenné. Az örökhagyó az alperes szolgáltatását 2006. év végétől visszautasította, holott az eltartó és az eltartott kapcsolatának megromlását nem az alperes magatartása idézte elő. A házasingatlan megterhelésével az örökhagyó nem károsodott, és az sem értékelhető az alperes terhére, figyelemmel teherbíró képességére is, hogy az egyik gyermeke ballagásának időszakában nem nyújtott hozzájárulást a fürdőszoba felújítási költségeihez. Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint a tartási szerződés életjáradéki szerződéssé sem alakítható át, ezzel a szerződés célja nem valósítható meg. Az özvegy, egyedül élő eltartott magas életkora és körülményei miatt elsősorban mindennapos törődésre, gondozásra szorul, aki eltartójától az anyagi támogatás mellett azt is elvárja, hogy magányát rendszeres találkozásokkal, beszélgetésekkel, közös programokkal feloldja. Az örökhagyó és az alperes közötti kapcsolat megromlása után ennek teljesítése, az alperes által elszenvedett sérelmeket is értékelve, lehetetlené vált. 2007 januárjától az örökhagyó fedezi az alperes tulajdonában álló ingatlanok fenntartási költségeit, az alperes részéről készpénztámogatásban nem részesül.

Az elsőfokú bíróság a Ptk. 589. § (2)-(3) bekezdéseire, a Ptk. 319. § (2) bekezdésére utalással a tartási szerződés megszüntetése során a megfelelő kielégítés meghatározásánál az örökhagyó terhére számolta el a 2001 júniusától 2006. év végig az alperes által a lakásingatlanra kifizetett, okiratokkal igazolt 2.133.000 forintot, az örökhagyó természetbeni tartásának havi 30.000 forintban, mérlegeléssel megállapított, 67 hónapra számított 2.010.000 forint értékét, és a házasingatlan közös tulajdonának megszüntetése időszakában átadott 3.000.000 forintot, összesen 7.143.000 forintot és ennek a Ptk. 301. § (1) bekezdése szerinti késedelmi kamatát.   
  
Az ítélet ellen az örökhagyó és az alperes terjesztett elő fellebbezést. 

Az örökhagyó fellebbezésében a késedelmi kamatfizetési kötelezettségének mellőzését kérte. 

Az alperes elsődleges fellebbezési kérelmében az elsőfokú ítélet részbeni megváltoztatását, a lakásingatlanra kötött szerződés életjáradéki szerződéssé átváltoztatását, a v-i ingatlanra kötött szerződés vonatkozásában a kereset elutasítását kérte.  
Másodlagosan az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését indítványozta. 
Külön fellebbezéssel támadta a perköltség és az elsőfokú eljárási illeték mértékét arra hivatkozással, hogy a tartási szerződés megszüntetése iránti perben a pertárgy értéke nem a szerződéssel átruházott vagyontárgy értéke, hanem az egyévi tartás értéke. 
 
A másodlagos fellebbezési kérelmét azzal indokolta, hogy az eredeti állapot helyreállításának elrendelése esetén a jelzálogjog jogosultjának perbenállása nélkül a jogkövetkezmények nem rendezhetők. Az I. rendű felperes tekintetében a jogutódlás kérdése aggályos, mert az elsőfokú eljárásban az örökhagyó ügyvédjeként járt el, ezért nem mellőzhető az ügyvéd és az ügyfél közötti jogviszony semmisségének vizsgálata. További aggályt keltő körülmény, hogy a III. rendű felperes az elsőfokú eljárásban tanúvallomást tett, holott akkor már nyilvánvalóan érdekelt volt a jogvitában. 

Az elsődleges fellebbezési kérelmének indokai szerint 
- iratellenes megállapítás, hogy 2001 júniusában mindkét ingatlan tulajdonjogának átruházása az örökhagyó és az alperes szándékában állt tartás ellenében. A v-i ingatlant érintő szerződéstervezet az ingatlan értékét a közös tulajdon megszüntetése céljából átadott összeggel egyező 3.000.000 forintban határozta meg. Az örökhagyó a megismerkedést követő rövid idő elteltével az alperes javára végrendelkezett, végintézkedésével a korábbi végrendeletét indokolás nélkül visszavonta. Személyiségéből következően a korábban tett nyilatkozatain, kötelezettségvállalásain pillanatnyi érdekei, hangulata alapján átlépett, döntéseire nem emlékezett, vagy azokat elferdítette, félremagyarázta. Dr. D. T. ügyvéd nyomozati eljárásban tett vallomása igazolta, hogy a felperes a két ingatlanra vonatkozó ajándékozási szerződés elkészítésére adott megbízást. Az ügyvéd a szerződéseket 2001. június 14-i keltezéssel megszerkesztette, a felperesnek átadta, de aláírásra csak a lakásingatlanra vonatkozó szerződés került. A házasingatlan tulajdonjogának átruházására irányuló örökhagyói szándékról az alperes nem tudott, az örökhagyó az eljárásban csatolta a 2001. június 29-i keltezésű, az ügyvéd által saját irataként el nem ismert tervezetet.
- Az alperes akarata a v-i ingatlan tulajdonjogának adásvétellel történő megszerzésére irányult, a vételárat kiegyenlítette. Dr. Sz.P. ügyvéd tanúvallomása szerint az örökhagyó adásvételi szerződés elkészítésére adott megbízást. Nem szokásos eljárás, hogy ugyanazon tartás fejében az eltartó két vagy több ingatlan tulajdonjogát több szerződéssel ruházza át. Ilyen esetben elvárható, hogy az okirat utaljon a korábbi szerződés létezésére. A tartási szerződés módosításával érhető el, hogy a lakásingatlan átruházást követően a házasingatlan tulajdonjogát is tartás fejében ruházza át az eltartott. A külön kötött szerződés a jogcím tekintetében kétséges, mert az eltartó kötelezettsége nem változott.
- Az elsőfokú ítélet okfejtésének megfelelően a v-i ingatlan tulajdonjog átruházásának jogcíme részben tartás, részben adásvétel, amely bejegyzésre alkalmatlan. Ugyanakkor a szerződő feleknek az sem állt szándékában, hogy az alperes az ingatlan 7/10 részét tartás, 3/10 hányadát adásvétel címén szerezze meg. Az örökhagyó a Legfőbb Ügyészségnek 2007. február 17-én írt leveléből kitűnően haszonélvezeti joga fenntartásával kívánt ajándékozni. Keresetlevelében követelését ajándék visszakövetelése jogcímén érvényesítette, a tartási szerződés létrejötte fel sem merült. Így a szerződő felek részéről a kétoldalú színlelés nem bizonyított. Az elsőfokú bíróság legfeljebb azt állapíthatta volna meg, hogy az alperes a vételár egy részét nem egyenlítette ki. A teljes bizonyító erejű magánokirattal szemben az örökhagyó nem bizonyította, hogy az alperes részéről a teljes vételár kifizetése elmaradt. Az elsőfokú bíróság e körben döntését hipotézisekre alapította és nyilvánvalóan tévesen vonta le az adásvétellel vegyes tartási szerződésnek minősített szerződés érvénytelenségének jogkövetkezményeként, hogy a természetbeni tartás lehetetlenülésével a teljes szerződés megszűnik.
- Az alperes a tartási szerződésben vállalt kötelezettségét éveken át teljesítette. A szerződésnek nem volt és nem is lehetett célja a napi szintű ellátás biztosítása, ennek feltételei a szerződő felek lakóhelyének távolságára is figyelemmel nem álltak fenn, erre vonatkozó kötelezettséget az alperes sem vállalt. Az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a tartás visszautasítására valós okot nem adott, a felperest erre egyéb megfontolások vezethették. Az alperes a perben következetesen arra hivatkozott, hogy hajlandó a kapcsolat rendezésére, a természetbeni tartásra, másodlagosan az életjáradék fizetésére. A Legfelsőbb Bíróság egy felülvizsgálati határozatára utalással a természetbeni tartás nem lehetetlenült el, emellett a bíróságnak hivatalból is lehetősége van a Ptk. 589. § (2) bekezdésének alkalmazására. A Ptk. indokolásával összhangban méltánytalan, hogy a felperes a felmerült költségek töredékének megfizetése mellett szabadul a szerződésben vállalt kötelezettségétől. 

Az örökhagyó hagyatéki ügyében eljáró közjegyző a 2010. október 12. napján hozott jogerős hagyatékátadó végzésével az örökhagyó hagyatékába tartozó vagyont, továbbá a per alatt álló lakásingatlanra, az ingóságokra vonatkozó követelést végrendeleti öröklés jogcímén az I. rendű felperesnek, a per alatt álló házasingatlant érintő követelést pedig egymás közötti egyenlő ½-½ arányban a II-III. rendű felpereseknek adta át. A végzés indokolása szerint az örökhagyó 2007. április 24-én közvégrendeletet tett, amelyben ingóságait és követeléseit, valamint a perben érintett ingatlanok közül a lakásingatlant az I. rendű felperesre, a házasingatlant egymás közötti egyenlő ½-½ arányban a II. és a III. rendű felperesekre hagyta. 

A felperesek az örökhagyó fellebbezését visszavonták. 

Az I. rendű felperes fellebbezési ellenkérelmében az elsőfokú ítéletnek a lakásingatlanra létrejött tartási szerződést megszűntető rendelkezése helybenhagyását és fizetési kötelezettségének 3.303.000 forintban történő meghatározását kérte. 
Indokai szerint a tartási szerződés életjáradéki szerződéssé átalakításának a feltételei az eljárás korábbi szakaszában sem állottak fenn, a szerződés módosítása az eltartott halála miatt okafogyottá vált, ezért e körben az elsőfokú ítélet megváltoztatásának kérdése fel sem merülhet. 
Az elsőfokú ítélet meghozatala óta megváltozott körülmények a jogelődöt terhelő fizetési kötelezettségnek a jogutódok közötti elkülönítését, illetve megosztását indokolják. A lakásingatlan tekintetében 2.133.000 forint megfizetése az I. rendű felperest, a v-i ingatlant érintő 3.000.000 forint visszafizetése a II-III. rendű felpereseket terheli. Az elsőfokú bíróság a harmadik, 2.010.000 forint tételt 67 hónapos tartási időtartam és havi 30.000 forint alapulvételével határozta meg. Ugyanakkor megállapította, hogy a házasingatlanra 2002. április 30-án létrejött szerződés adásvétellel vegyes tartási szerződésnek minősül, amelynek megkötésétől 2006. december végéig, a szerződés bírósági megszüntetéséig 56 hónap telt el.
A 67 hónapos időtartam első 11 hónapjára - 2001. június 14. napjától 2002. április 30. napjáig terjedő időszakra - felmerült 330.000 forint az I. rendű felperest terheli. Az egymást átfedő 56 hónapos időszakra számított 1.680.000 forint (56 hó x 30.000) viszont megoszlik a felperesek között. 840.000 forintot az I. rendű felperesnek, a további 840.000 forintot a II-III. rendű felpereseknek kell viselnie. Így az elsőfokú ítéletben a felperesi jogelőd terhére megállapított 7.143.000 forint fizetési kötelezettségből 3.303.000 forint az I. r. felperest, 3.840.000 forint pedig a II. és III. rendű felpereseket terheli.

A II-III. rendű felperesek fellebbezési ellenkérelmükben elsődlegesen a házasingatlan tulajdonukba adását kérték, másodlagosan indítványozták az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését. 
Érveik szerint a peradatokból, az örökhagyó által írt elismervényekből, a lakásingatlanra kötött szerződésből egyértelműen megállapítható, hogy jogelődjük és az alperes nem kívántak adásvételi szerződést kötni. Az alperesnek nem állt szándékában a vételár kiegyenlítése, életszerűtlen magyarázatot adott a 7.000.000 forint vételár kifizetésének a szokásostól eltérő, rendkívüli körülményeiről. Az alperes a  perben maga állította, hogy „végül is a v-i ingatlanra azért adás-vételi szerződést kötöttünk, mert a felperes így döntött."  
Bizonyított, hogy az örökhagyónak nem volt eladási, az alperesnek pedig vételi szándéka, nem kívánta az ingatlan vételárát kiegyenlíteni. A XXV. számú Polgári Elvi Döntésre utalással nyilvánvaló, hogy a felperesi jogelőd és az alperes színlelt szerződést kötöttek, az alperes nem gyakorolt tulajdonosi jogokat az ingatlan tekintetében. Az örökhagyó bízott az alperessel kötött tényleges megállapodásban, hogy az orvosi hivatást gyakorló alperes szeretettel, gondoskodással veszi körül, magányát enyhíti, idős korában, betegségében sem lesz elhagyatott. Súlyos bizalomvesztést eredményezett a felvett, jelzálogjoggal biztosított hitel ténye. 
Dr. Sz.P. tanú vallotta, hogy „a megállapodásukat nem kell úgy értelmezni, hogy ez afféle kemény megállapodás, kemény alku volt, hanem mint jó ismerősök, jó barátok állapodtak meg". A szerződő felek közötti jó kapcsolat önmagában nem ad alapot a haszonélvezeti jog kikötésének mellőzésére. Az okiratszerkesztő ügyvéd vallomásából kitűnően a szerződő felek nem értesültek a tulajdonjog bejegyzéséről. Az alperes a perben elismerte, hogy az örökhagyó még szerződéssel sem rendelkezett. 
A 7.000.000 forint átadására vonatkozó alperesi nyilatkozat nyilvánvalóan megdőlt. Az örökhagyó az átvett összegekről elismervényeket készített, amelyekben szándékát részletezte, illetve pénzét pénzintézetben helyezte el. Az alperes előadása életszerűtlen a pénz átadása, forrása és kezelése tekintetében. Abból a tényből pedig, hogy az alperes dr. S.É. ügyvéd felhívását figyelmen kívül hagyta, egyértelműen következtethető, hogy egyetértett a levél tartalmával, miszerint a felperes a v-i ingatlanra adásvételi szerződést nem kötött. Az ügyvéd tanúvallomása alátámasztotta az örökhagyó állítását, hogy az ingatlanra nem kívánt adásvételi szerződést kötni. 
Az elsőfokú bíróság nem értékelte, hogy az ingatlant terhelő jelzálogjog rendezésre nem került, nem rendelkezett a bejegyzett jelzálogjog tekintetében az alperes kötelezettségéről. 
Kifogásolták, hogy az elsőfokú ítélet az örökhagyó fizetési kötelezettségének jogcímét nem jelölte meg. Hivatkozásuk szerint az alperes részéről a 3.000.000 forint átadására nem a perbeli jogvitával kapcsolatban került sor.
Sérelmezték, hogy a szerződés jóerkölcsbe ütköző voltának vizsgálata során az elsőfokú bíróság figyelmen kívül hagyta a Legfelsőbb Bíróság iránymutató állásfoglalását, miszerint orvosetikai szempontból kifogásolható, illetve jogszabályba ütközik az orvos és a beteg szerződése.

Az ítélőtábla elsődlegesen arra utal, hogy az örökhagyó halálával a peresített anyagi jogi követelések nem vesztik jogalapjukat, azokban jogutódlásnak a perben érvényesített keretben, illetve a Pp. 247. §-ának korlátai között van helye, mivel a felperesek jogelődje a fellebbezési eljárásban, fellebbezése előterjesztése után hunyt el. Az örökhagyó az ügyben érvényesített vitás vagyoni igényéről végintézkedésben rendelkezett, tehát a per eredményétől függően részesítette juttatásban a felpereseket. Az örökhagyó végrendeletében a 2001. június 14-én kötött szerződéssel az alperesre ruházott ingatlanát az I. rendű felperesre, a 2002. április 30-án kötött szerződés alapján az alperes tulajdonába került ingatlant egymás közötti egyenlő arányban a II-III. rendű felperesekre hagyta. 
A fellebbezési eljárásban már nem volt vitás a 2001. június 14-én kötött szerződés minősítése, miszerint az örökhagyó és az alperes a lakásingatlanra tartási szerződést kötöttek. A jogutódok az örökhagyó fellebbezését visszavonták. Az alperes fellebbezéssel az elsőfokú ítéletnek a tartási szerződés megszüntetésére és a színlelt adásvételi szerződés érvénytelenségének megállapítására vonatkozó rendelkezéseit támadta. A további kereseti kérelmeket elutasító ítéleti rendelkezés ezért fellebbezés hiányában első fokon jogerőre emelkedett. Mindebből következően az örökhagyónak, mint eltartottnak a tartási szerződés megszüntetésére irányuló követelése tekintetében a per folytatására jogosult jogutódja az I. rendű felperes, míg a színlelt adásvételi szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti követelés vonatkozásában a jogutódok a II-III. rendű felperesek. 

Az alperes másodlagos, az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezésére irányuló fellebbezési kérelme alaptalan. A felperesek jogelődje keresetében nem kérte a v-i ingatlanra bejegyzett jelzálogjog törlését és tulajdonszerzése egyébként sem ad alapot a korábban bejegyzett, jóhiszemű jogszerző jogának ingatlan-nyilvántartási törölésére. Az ügyvéd és az ügyfél közötti viszony értékelése pedig a per érdemi elbírálását nem érintő ügyvédi etikai kérdés. 

Az elsődleges fellebbezési kérelem részben alapos. Az elsőfokú bíróság a házasingatlanra kötött szerződés céljának, a szerződő felek szerződési akaratának vizsgálata eredményeként tévesen állapította meg a 2002. április 30-án kötött adásvételi szerződés színlelt voltát, a szerződés érvénytelenségét. Téves a leplezett szerződés minősítése, a jogkövetkezmények levonása. A bizonyítékok okszerűtlen értékelésén alapuló megállapítás, hogy az alperes a tartás ellenértékeként szerezte meg az ingatlanok tulajdonjogát. Az örökhagyó és az alperes között két szerződés jött létre, 2001. június 14-én a lakásingatlanra, 2002. április 30-án pedig a házasingatlanra. A szerződésekben meghatározott szolgáltatások, ellenszolgáltatások között összefüggés nincs, tartalmuk és a perben feltárt bizonyítékok alapján egymás kiegészítésének vagy módosításának sem tekinthetők. Erre tekintettel megalapozatlan az elsőfokú ítéletnek az a megállapítása is, miszerint a v-i ingatlan ellenértékeként nyújtott tartási szolgáltatás tartalmát a lakásingatlanra kötött szerződés határozta meg. 

Az alperes fellebbezésében alappal hivatkozott arra, hogy a lakásingatlanra kötött tartási szerződés megszüntetésének törvényi feltételei nem állnak fenn. 
A Ptk. 589. § (1) bekezdése értelmében a bíróság a tartási szerződést - mindkét fél érdekeinek figyelembevételével - módosíthatja. A (2) bekezdés kimondja, hogy ha valamelyik fél magatartása vagy körülményei folytán a természetben való tartás lehetetlenné vált, bármelyik fél kérheti a bíróságtól a szerződés végleges vagy az említett körülmények megszűntéig tartó átváltoztatását életjáradéki szerződéssé, ha pedig a szerződés célja ilyen módon sem valósítható meg, a szerződés megszüntetését.
A törvényi rendelkezésből következően a bíróságnak a szerződés módosítása, illetőleg megszüntetése körében vizsgálnia kell mindkét fél körülményeit, méltányos érdekeit, a jogvitát kiváltó tényezőket. Az egységes és következetes ítélkezési gyakorlat szerint a szerződés megszüntetése csak végső eszköz, amely csak akkor alkalmazható, ha a szerződés fenntartása lehetetlenné vált és célja annak módosítása útján sem valósítható meg. 
A Ptk. 277. § (2) bekezdése értelmében a felek a szerződés teljesítésében együttműködésre kötelesek. Tartási szerződés esetén az együttműködésnek arra kell irányulnia, hogy a szerződés eredeti célját és rendeltetését be tudja tölteni és ez a kötelezettség mindkét szerződő felet terheli. A szerződés megszüntetésére irányuló perben a jogkövetkezmények alkalmazásánál a bíróságnak értékelni kell a szerződésszegést: mind a jogosultnak, mind a kötelezettnek a szerződésszerű teljesítéssel kapcsolatban tanúsított kifogásolható magatartását és azt is, hogy csak a szerződésben rögzített szolgáltatások teljesítése követelhető. Az alperes fellebbezésében alappal érvelt azzal, hogy a szerződésszerű teljesítés alapos indok nélküli visszautasításával a jogosult nem teremthet egyoldalúan alapot a szerződés megszüntetésére. A Ptk. 4. § (4) bekezdésében foglalt alapelvnek megfelelően, saját felróható magatartására előnyök szerzése végett senki nem hivatkozhat.
A peradatokból egyértelműen megállapítható, hogy az eltartó alperes a szerződésben természetben és pénz fizetésével vállalt kötelezettségeinek az eltartott igényeinek megfelelően eleget tett. Az örökhagyó nyugodt, rendezett életkörülményeit biztosította, rendszeresen fizette a lakásingatlan tulajdonjogával kapcsolatos és az eltartott lakhatásával felmerült költségeket. A lakás tisztántartását az általa fizetett alkalmazottak útján biztosította. A szerződés alapján nem terhelte az ingatlan felújításának minősülő fürdőszoba átalakítás költsége és az özvegy családi állapotú örökhagyó elvárása, hogy magányát az alperes rendszeres találkozásokkal, beszélgetésekkel, közös programokkal feloldja. Az örökhagyó az alperes által több éven keresztül nyújtott természetbeni tartást nem kifogásolta, az kizárólag egyoldalú, a bizalomvesztésre alapított döntése következtében hiúsult meg. Az alperes az elsőfokú eljárásban többször felajánlotta az örökhagyó természetbeni tartásának változatlan feltételek melletti biztosítását, illetve havi 120.000 forint fizetését, amely megfelelő fedezetet jelentett volna az örökhagyó szükségleteinek színvonalas kielégítésére. 

Az alperes részéről felajánlott teljesítés visszautasítása a szerződés megszüntetésére kellő alapul nem szolgálhat. Az eltartó szerződésszegő magatartásának hiányában az életjáradéki elemeket is tartalmazó tartási szerződés megszüntetésének a feltételei nem álltak fenn, a tartási szerződéssel kitűzött cél életjáradék fizetésével is biztosítható lett volna. Az örökhagyó az alperes teljesítésének megtagadásakor megfelelő egészségi állapotban volt, gondozásra nem szorult, önmagát ellátta, kisebb bevásárlásait, pénzügyeit egyedül intézte. Emellett számolnia kellett azzal, hogy ha életkora, egészségi állapota miatt utóbb gondozásra szorul, a szerződés alapján az életvitelszerűen V-n lakó alperestől személyesen teljesítendő gondozást, ápolást nem kaphat. Az örökhagyó személyi körülményeiből megállapítható, hogy az életjáradék fizetése érdekeinek megfelelt és az éveken át szerződésszerű magatartást tanúsító alperes méltányos érdekei is a tartási szerződés életjáradéki szerződéssé átalakítását indokolják. 
Az alperes által vállalt havi 120.000 forint összegű járadék az elsőfokú ítéletben megállapított természetbeni tartás értékére, a pénzben nyújtott szolgáltatásokra, a tartás ellenében átruházott lakásingatlan értékére figyelemmel a szerződésben vállalt tartási kötelezettség ellenértékének megfelel. 
Az ítélőtábla a fentiekre tekintettel az örökhagyó és az alperes 2001. június 14. napján kötött tartási szerződését 2007. január 1. napjától életjáradéki szerződéssé alakította át, amely alapján az alperes 2007. január 1. napjától havi 120.000 forint, az örökhagyó haláláig terjedő időszakra, 42 hónapra számítva, a Pp. 217. § (1) bekezdése szerint megállapított teljesítési határidő alatt az örökhagyó jogutódja, az I. rendű felperes javára 5.040.000 forint lejárt életjáradék megfizetésére köteles. 

A házasingatlanra kötött adásvételi szerződést illetően az ítélőtábla kiemeli, hogy a Ptk. 205. § (1) és (2) bekezdése alapján a szerződés létrejöttéhez a felek akaratának kölcsönös és egybehangzó kifejezése és a lényegesnek minősülő kérdésekben való megállapodása szükséges. A szerződéskötés időpontjában hatályos Ptk. 207. § (5) bekezdése szerint a színlelt szerződés semmis; ha pedig az más szerződést leplez, a szerződést a leplezett szerződés alapján kell megítélni. A színlelés kétoldalú, ezért az ítélkezési gyakorlat szerint színleltnek csak az a szerződés minősíthető, amelynek megkötésekor valójában egyik fél sem akar szerződési nyilatkozatot tenni, vagy ha a felek szándéka más tartalmú szerződés megkötésére irányult. A színleléssel tehát mindkét szerződő fél tudatosan, külső személyek irányában azt a látszatot kívánja kelteni, hogy közöttük jognyilatkozataik alapján meghatározott tartalommal szerződés jött létre, holott ilyen szerződés közöttük nincs. Az egyoldalú színlelés a szerződés érvényessége szempontjából közömbös.

A vitatott adásvételi szerződés a Pp. 196. § (1) bekezdés e) pontja szerinti teljes bizonyító erejű magánokiratnak minősül. Az ilyen okiratnak a Pp. szabályai szerint kötött bizonyító ereje van, a bíróság annak alapján köteles elfogadni, hogy az okiratot aláíró fél az okiratban foglalt nyilatkozatot megtette. Ellenbizonyítással azonban megdönthető az okirat tartalma tehát az, hogy a megtett nyilatkozatok nem felelnek meg a felek valóságos akaratának, mert színleltek. Ennek bizonyítása a Pp. 3. § (3) bekezdése és a Pp. 164. § (1) bekezdése értelmében a színlelést állító félre, a II-III. rendű felperesek jogelődjére hárult, aki bizonyítási kötelezettségének sikerrel nem tett eleget. Az ítélőtábla az örökhagyó, az alperes nyilatkozatai, a perben feltárt bizonyítékok Pp. 206. §-a szerinti értékelésével megállapította, hogy a szerződő felek ügyleti akarata a házasingatlan tekintetében az adásvételi szerződés megkötésére irányult.

Nem volt vitás a perben, hogy a közös tulajdon megszüntetése érdekében az alperes fizette ki a tulajdonostársakat megillető, összesen 3.000.000 forint megváltási ellenértéket. Az örökhagyó által írt elismervények tartalma az 1999 októberében készített végrendeletével állt összhangban, amelyben a perben érintett ingatlanokat az alperesre hagyta. Ugyanakkor a megváltási ellenérték teljesítésének időszakában az örökhagyó még életében átruházta az alperesre lakásingatlanát. Kétségtelen, hogy lakásingatlanra kötött szerződés időpontjában az örökhagyónak volt olyan elképzelése is, hogy a házasingatlant is az alperes tulajdonába adja a lakásingatlanra kötött szerződéssel egyező módon. E szándékát dr. D. T. ügyvéd nyomozati eljárásban tett vallomása igazolta. Az ügyvéd a felperes megbízása alapján a szerződéstervezeteket 2001. június 14-i keltezéssel elkészítette. Az pedig ma már nem állapítható meg, hogy milyen okok miatt maradt el 2001 júniusában a v-i ingatlanra vonatkozó szerződéstervezet aláírása. Ennek hiányából azonban okszerűen csak az következtethető, hogy az örökhagyó elképzelése megváltozott, nem állt szándékában, hogy a v-i ingatlana tulajdonjogát az alperes ajándékozási, vagy tartási szerződéssel megszerezze. E megállapítást erősíti az alperes perbeli nyilatkozata, miszerint a lakásingatlanra vonatkozó szerződés megkötésekor nem merült fel a v-i ingatlant érintő szerződéskötés ténye. A megállapítást nyomatékosan alátámasztja, hogy az örökhagyó a lakásingatlanra kötött tartási szerződés megkötését követő tíz hónap elteltével adott ügyvédi megbízást a v-i ingatlanra vonatkozó adásvételi szerződés elkészítésére és az ezzel kapcsolatos  eljárásra. 

Az alperes a perben következetesen állította, hogy ügyletkötési szándéka adásvételi szerződés megkötésére irányult, a szerződésben kikötött teljes vételárat az örökhagyó részére kiegyenlítette. Dr. Sz.P. okiratszerkesztő ügyvéd tanúvallomása bizonyítja a megbízás tartalmát, a színlelés hiányát, a felek egyező ügyleti akaratát. Az örökhagyó és az alperes nyilatkozatai, az elismervények tartalma, a szerződéskötést megelőző körülmények, a v-i ingatlanra 2001 júniusában készült szerződéstervezet együttesen értékelve sem alkalmas a szerződés tartalmának megdöntésére, a színlelés megállapítására. A szerződés érvényessége szempontjából nem releváns, hogy a szerződő felek a szerződéskötéskor jó viszonyban voltak, ki javasolta az adásvételi szerződés megkötését. Nem értékelhető az ügyleti akarat meghatározása szempontjából, hogy az örökhagyó az okiratszerkesztő ügyvéd tájékoztatása ellenére sem kívánta haszonélvezeti jogának kikötését. Közömbös az is, hogy az alperes tulajdonjogának bejegyzéséről a felperes mikor értesült. Nincs kétséget kizáró bizonyíték annak megállapítására, hogy a szerződő feleknek nem állt szándékában a vételár kikötése. A teljes vételár kifizetése pedig nem a szerződés érvényességére, hanem annak teljesítésére tartozó kérdés.

A teljes bizonyító erejű magánokiratba foglalt adásvételi szerződés rögzíti, hogy az örökhagyó, mint eladó a vételár maradéktalan felvételét az okirat aláírásával elismeri és nyugtázza. Az okiratban foglalt elismerő nyilatkozattal szemben a bizonyítási kötelezettség szabálya szerint az örökhagyót terhelte annak bizonyítása, hogy a 10.000.000 forint vételárból a 3.000.000 forintot meghaladó vételárrészt nem vette fel. Az elsőfokú bíróságnak a vitatott vételárrész kifizetésének hiányára vonatkozó meggyőződése nem a bizonyítékok okszerű, a Pp. 206. §-ában foglalt elveknek megfelelő értékelésén, hanem feltételezéseken, életszerűtlennek minősített körülményeken alapult. A pénzkezelés módjára vonatkozó örökhagyói nyilatkozat, a csatolt pénzintézeti számlakivonatok, a 7.000.000 forint átadásának állított körülményei, a külön elismervény készítésének, és az átvett vételár pénzintézetben történő elhelyezésének hiánya együttesen értékelve sem dönti meg az okiratban foglalt nyilatkozat tartalmát. Nincs bizonyíték az alperes állításának valótlanságára, miszerint a pénz átadására vonatkozó külön elismervény elkészítését az adásvételi szerződés tartalmára figyelemmel az örökhagyó szükségtelennek tekintette, és az alperes felajánlása ellenére zárkózott el a szerződéskötés előtt az átadott 7.000.000 forintnak a v-i takarékszövetkezeti számlájára történő befizetésétől.        

Mindezekre figyelemmel a színlelés nem bizonyított, a szerződő felek részéről a kétoldalú, egyformán megítélhető szerződéses akarat, az azonos színlelési szándék nem állapítható meg. Az ítélőtábla erre tekintettel a szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti keresetet elutasította. 

A felperesek jogelődje keresetében a szerződések érvénytelenségének megállapítását kérte. A 4/2008. Polgári jogegységi határozat kimondja, hogy a Pp. 24. § (2) bekezdés a) pontjának alkalmazása szempontjából a tartási követelés iránti per fogalmába tartozik a tartási szerződés életjáradéki szerződéssé alakítása, valamint a szerződés megszüntetése iránti per. A szerződés érvénytelensége, ezen belül a tartási szerződés érvénytelenségének megállapítására és az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazására irányuló perekben viszont a pertárgy értékét a Pp. 24. § (1) bekezdésének általános szabálya alapján kell meghatározni.
A felperesek jogelődje az ingatlanok együttes értékét 30.000.000 forintban jelölte meg, a tartási szerződés a lakásingatlan értékét 15.000.000 forintban határozta meg. Ebből következően 15.000.000 forint a lakásingatlanra, és ugyancsak 15.000.000 forint a házasingatlanra előterjesztett kereset pertárgyértéke. Így az Itv. 39. § (1) bekezdése szerinti elsőfokú eljárási illetékből a jogutód I. rendű felperesre és a II-III. rendű felperesekre együttesen jutó illeték 450.000-450.000. forint. A jogelőd részére engedélyezett személyes költségmentesség a jogutódokra nem hat ki, a felperesek költségkedvezmény megadását nem kérték. Erre tekintettel az I. rendű felperes a Pp. 81. § (1) bekezdése, a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet (továbbiakban: Kmr.) 13. § (2) bekezdése szerint pernyertessége, pervesztessége arányában, a pervesztes II-III. rendű felperesek a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján, a Pp. 82. § (1) bekezdése értelmében egyetemlegesen kötelesek az állam által előlegezett illeték, és az alperes javára a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet (továbbiakban: IM rendelet) 3. § (2) bekezdés b) pontja, (6) bekezdése és a 4/A. § (1) bekezdése szerint megállapított, az áfával emelt ügyvédi munkadíj, mint elsőfokú perköltség megfizetésére. 

Az I. rendű felperes az egyévi életjáradéknak megfelelő 1.440.000 forint pertárgyérték erejéig pernyertesnek tekintendő, 13.560.000 forint értéket illetően pervesztes lett, ezért a pernyertességére jutó 86.400 forint illeték megfizetésére az alperes, a további 363.600 forint illeték megtérítésére az I. rendű felperes köteles. A II-III. rendű felperesek pervesztességükre figyelemmel egyetemlegesen viselik az adásvételi szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti kereseti kérelem után megállapított illetéket. Az I. rendű felperest 13.560.000 forint különbözeti perérték, a II-III. rendű felpereseket 15.000.000 forint perérték után terheli az alperes javára elsőfokú perköltség.  

A kifejtettekre tekintettel a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett rendelkezéseit a Pp. 253. § (2) bekezdése alapján részben megváltoztatta.

A visszavont felperesi fellebbezés értéke az Itv. 39. § (3) bekezdés c) pontja alapján 600.000 forint, a mérsékelt illeték az Itv. 58. § (7) bekezdése szerint 3.600 forint. 
Az alperes fellebbezésének értéke 16.440.000 forint, amelyből a 1.440.000 forint a tartási szerződés megszüntetése és 15.000.000 forint az adásvételi szerződés érvénytelensége. 
A Pp. 239. §-a szerint irányadó Pp. 78. § (1) bekezdése, 82. § (1) bekezdése, a Kmr. 13. § (2) bekezdése alapján az I. rendű felperes az Itv. 46. § (1) bekezdése szerinti 900.000 forint fellebbezési illetékből a tartási szerződés megszüntetésére eső, a teljes fellebbezési érték 8,76%-ának megfelelő 78.800 forint fellebbezési illeték, és a visszavont fellebbezési illeték fele részének, 1.800 forint, összesen 80.600 forint illeték megfizetésére köteles. A pervesztes II-III. rendű felperesek által egyetemlegesen, az állam javára, külön felhívásra fizetendő fellebbezési illeték 823.000 forint, amelyből 821.200 forint az alperes sikeres fellebbezése után számított illetékrész és 1.800 forint a fellebbezés visszavonása folytán felmerült illetékrész.
Az ítélőtábla az I. rendű felperest 1.440.000 forint, a II-III. rendű felpereseket egyetemlegesen 15.000.000 forint fellebbezési érték alapulvételével kötelezte másodfokú perköltség, az IM rendelet 3. § (5) és (6) bekezdésének, a 4/A. § (1) bekezdésének alkalmazásával megállapított, a kifejtett képviseleti tevékenységhez igazodó, az áfát is tartalmazó ügyvédi munkadíj megfizetésére. 

Budapest, 2011. november 8.   

Fermanné dr. Polák Zita s.k.
a tanács elnöke
Dr. Baloginé dr. Faiszt Judit s.k.                                              Dr. Hegedűs Mária s.k.
	előadó bíró	bíró

A kiadmány hiteléül:
Szirmai Nikoletta
bírósági ügyintéző